Brīvība piecdesmit nokrāsās. E. L. Džeimsa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Brīvība piecdesmit nokrāsās - E. L. Džeimsa страница 34
![Brīvība piecdesmit nokrāsās - E. L. Džeimsa Brīvība piecdesmit nokrāsās - E. L. Džeimsa](/cover_pre154351.jpg)
Rotaļlietas! Mmm, kā man patīk šī neziņa! Atvilktne tiek aizvērta, un es elpoju straujāk. Kā gan šī necilā skaņa spēj pārvērst mani par drebošu nervu čupiņu? Neko nesaprotu. Atskaņotājs klusi iešņācas, un es nojaušu, ka gaidāms muzikāls pavadījums. Ieskanas sērīgas, pieklusinātas klavieru skaņas. Es nepazīstu šo melodiju. Drīz klavierēm piebalso elektriskā ģitāra. Kas tas ir? Vīrieša balss runā par nebaidīšanos no nāves, es tik tikko spēju izšķirt vārdus.
Kristjens nesteigdamies tuvojas man, basajām pēdām plīkšķot pret koka grīdu. Es sajūtu viņu sev aiz muguras, un atskan žēlabaina sievietes balss.
– Tātad tu vēlies vardarbību, sieva? – Kristjens klusi vaicā man pie kreisās auss.
– Hmm.
– Tev man jāpavēl rimties, ja vairs nespēsi izturēt. Tiklīdz dzirdēšu pavēli, es visu pārtraukšu. Vai saproti?
– Jā.
– Tev jāapsola.
Es spēji ievelku elpu. Kas viņam, nolāpīts, ir padomā? – Apsolu, – es satraukta nomurminu, atcerējusies Kristjena vārdus: Negribu tev nodarīt sāpes, bet ļoti labprāt parotaļātos.
– Malacis. – Viņš pieliecas, noskūpsta manu kailo plecu, aizāķē pirkstu aiz krūštura lencītes un novelk zem tās līniju pār manu ādu. Es tik tikko apslāpēju vaidu. Kā viņam izdodas pat nieka pieskārienu padarīt tik erotisku?
– Velc nost, – Kristjens iečukst man ausī. Es steigšus paklausu, un krūšturis nokrīt uz grīdas.
Viņš laiž plaukstas man pār muguru, iebīda abus īkšķus aiz biksīšu malas un noslidina tās lejup.
– Izkāp, – viņš pavēl. Arī šoreiz es paklausu un izkāpju no biksītēm. Viņš noskūpsta mani uz dibena un pieceļas.
– Es tev aizsegšu acis, lai visas izjūtas būtu spēcīgākas. – Viņš uzliek man uz acīm masku, un pasaule iegrimst tumsā. Dziedātāja nesakarīgi vaid, papildinādama sērīgo, izjusto melodiju.
– Pieliecies un apgulies uz galda, – Kristjens klusi nosaka. – Nekavējies.
Es nevilcinādamās pārliecos pār galda malu un ar visu ķermeņa augšdaļu atbalstos pret gludi nopulēto koku, piespiezdama seju pie cietās virsmas. Tā ir vēsa un nedaudz smaržo pēc bišu vaska ar citrona aromātu.
– Izstiep rokas un pieķeries pie tālākās malas.
Mmm… Es ar abām plaukstām satveru galdu. Tas ir plats, tāpēc manas rokas ir plati ieplestas.
– Ja palaidīsi galdu vaļā, es tevi nopēršu. Vai saprati?
– Jā.
– Vai tu vēlies, lai es tevi noperu, Anastasija?
Visi mani muskuļi, kas atrodas zem jostasvietas, saldkaisli saspringst. Es apjaušu, ka to vēlos jau kopš pusdienām, kad Kristjens man piedraudēja, un ne pakaļdzīšanās, ne mīlēšanās pēc tam nav spējusi apmierināt manas alkas.
– Jā, – es aizsmakusi nočukstu.
– Kāpēc?
Vai tiešām nepieciešams kāds iemesls? Es paraustu plecus.
– Runā, – viņš aicina.
– Mmm…
Un piepeši viņš man spēcīgi uzsit pa dibenu.
– Au! – es iesaucos.
– Klusē.
Kristjens maigi paberzē vietu, pa kuru nupat iesita. Noliecies man pāri tā, ka gurni iespiežas man pēcpusē, viņš uzspiež skūpstu starp lāpstiņām un laiž lūpas pār manu muguru. Viņš ir novilcis kreklu, tāpēc krūšu matiņi kutina manu ādu, bet piebriedušais loceklis, raupjā džinsa auduma slēpts, tiecas man pretī.
– Paver kājas, – Kristjens pavēl.
Es ieplešu kājas.
– Platāk.
Es iestenējusies paklausu.
– Laba meitene, – Kristjens nosaka. Viņš ar pirkstu velk līniju lejup pār manu muguru un dibena vaigiem, pieskardamies ānusam, kas instinktīvi saraujas.
– Šeit mēs nedaudz izklaidēsimies, – viņš nočukst.
Oho!
Pirksts turpina ceļu pār starpeni un nesteidzīgi ieslīd manī.
– Tu jau esi mitra, Anastasija. Vai tās ir atskaņas no mūsu iepriekšējā piedzīvojuma? Vai arī kaut kas pavisam jauns?
Es ievaidos, un viņš brīdi virza pirkstu iekšā un ārā, sagādādams izjūtas, kas liek man tiekties pretī viņa plaukstai.
– Mmm, Ana, man šķiet, ka atbilde ir – abējādi. Man šķiet, ka tev patīk būt šeit, šādā pozā. Kad tu piederi man.
Jā… ak Dievs, jā. Viņš atrauj roku un vēlreiz spēcīgi uzšauj man pa dibenu.
– Runā, – viņš aizsmacis mani mudina.
– Jā, jā, – es elsoju.
Kristjens atkal man iesit, un es iekliedzos, pirms viņš ieslidina manī divus pirkstus un nekavējoties tos izvelk. Izmantodams manas maksts mitrumu kā lubrikantu, viņš ieberzē to apkārt ānusam.
– Ko tu darīsi? – es aizelsusies jautāju. Vai viņš… vai viņš iekļūs tur?
– Ne to, kas tev padomā, – Kristjens mani mierina. – Es jau teicu, Ana, ka mēs virzīsimies soli pa solim. – Es dzirdu, kā no tūbiņas tiek izspiests šķidrums, un viņa pirksti atkal masē mani tur, uzklājot lubrikantu. Bailes cīnās ar sajūsmu, ko rada nezināmais, un es notrīsu. Viņš man atkal iesit, šoreiz zemāk, trāpīdams pa kājstarpi. Es ievaidos. Ir tik… labi!
– Nekusties, – Kristjens brīdina, – Un nepalaid vaļā galdu.
– Aha.
– Šis ir lubrikants. – Viņš uzziež to vēl nedaudz. Es cenšos nekustēties, bet sirds strauji, nevienmērīgi pukst, un mani caurstrāvo vienlaikus iekāre un bailes.
– Ana, es jau sen vēlos mesties šajā piedzīvojumā kopā ar tevi.
Es iestenos un jūtu kaut ko vēsu un metālisku pieskaramies manam mugurkaulam.
– Esmu tev sagatavojis nelielu dāvanu, – Kristjens nočukst.
Manu gara acu priekšā parādās aina no reizes, kad viņš man izrādīja savu