Kurpju karaliene. Anna Deivisa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Kurpju karaliene - Anna Deivisa страница 11
![Kurpju karaliene - Anna Deivisa Kurpju karaliene - Anna Deivisa](/cover_pre154369.jpg)
Šajā brīdī Ženevjēva pamanīja vasaras raibumu uz Zakarija kakla, mazliet virs krekla apkaklītes, mazajā bedrītē, kur āda ir vismaigākā. Nez kāpēc šis mazais vasarraibums visu mainīja. Tas bija draudzīgs. Tas norādīja uz vīrieša dabas slēpto pusi – trauslumu. Ženevjēva, koncentrējusi skatienu uz to, sāka atslābināties.
– Es rīkoju masku balli, – viņa sacīja Zakarijam. – Tēma būs kubisms. Šī balle aizēnos pat Violetas de Fremonas viesības. Tā kļūs par leģendu. Tur būs visi, un visi skatīsies uz mani. – Viņa ievilka elpu. – Un man kājās būs jūsu kurpes, Zakarija kungs. Ko jūs par to sakāt?
Zakarija lūpas izstiepās smaidā. Viņš izņēma cigareti no paciņas, kas bija iebāzta žaketes kabatā, un pabungoja ar to pa kārbiņu. – Vai jums būs iebildumi, ja es smēķēšu?
Iedrošinātā Ženevjēva pasniedzās pēc viņa kārbiņas un izņēma cigareti arī sev.
– Tātad kurpes jums šķiet svarīgas, Šelbijas Kingas kundze. – Viņš pielika šķiltavas pie Ženevjēvas cigaretes un tad pie savējās.
– Ārkārtīgi.
Viņš atzvila krēslā un izbrauca ar plaukstu cauri saviem izspūrušajiem matiem.
– Kāpēc? – Viņš izpūta dūmu mutuli un klusītēm nopētīja sarunas biedreni.
– Kāpēc? – viņa atkārtoja. Cigarete bija stiprāka, nekā viņa gaidīja. Tā uzdzina vieglu nelabumu. Tomēr Ženevjēva ievilka nākamo dūmu. – Vai ir jābūt kādam iemeslam? Kurpes var būt skaistas. Mēs abi to zinām. Tās var būt mākslas darbs.
– Taču tas pats attiecas arī uz drānām, vai ne? Arī uz kaklarotām un smaržām. Kāpēc jūs interesējaties tieši par kurpēm?
– Es esmu kolekcionāre, – sacīja Ženevjēva, nu jau mazliet zaudējusi drosmi. – Man ir istaba, kas ir pilna ar kurpēm. Vairāk nekā pieci simti pāru. Kurpes ir mana kaislība.
– Jā, jā. Bet jūs vēl aizvien neesat man pateikusi, kāpēc. Cigarete uzdzina Ženevjēvai reiboni. – Smaržas man neko nenozīmē. Bez šaubām, es tās lietoju, taču tas arī viss. Drānas, rotaslietas – nu, tās ir svarīgas, taču pārāk acīmredzamas. Patiesi skaistas kurpes ir daudz aizraujošākas. Nu, vēl pirms dažiem gadiem zem kleitas varēja valkāt naglotus zābakus vai koka tupeles, un neviens neko nepamanītu. Bet tagad… Tagad tērps nav nekas bez pareizajām kurpēm.
Smaids papletās mazliet platāks. – Turpiniet.
Ženevjēva saprata, ka tiek pārbaudīta, tāpēc atbildei vajadzēja būt pareizai. – Turklāt labas kurpes ir ne tikai skaistas. Tām ir ideāli jāpieguļ, citādi pat vislieliskākās viesības var izvērsties īstās mocībās. Zināt, kurpes vieno mūs ar pasauli vistiešākajā, fiziskajā veidā. – Viņai pašai patika šis pēdējais paziņojums. Tam piemita patiess dziļums. Tomēr galva reiba aizvien vairāk. Ženevjēva nospieda cigareti pelnutraukā.
– Tas viss ir ļoti interesanti un skaisti. – Zakarijs arī apdzēsa savu cigareti. – Taču tas nav īstais iemesls, vai ne?
Ženevjēva sāka zaudēt pacietību. – Paklausieties, man tās vienkārši patīk. Labi? Ko vēl man vajadzētu teikt?
– Neko. – Viņš iztukšoja savu kafijas tasi. – Pilnīgi neko.
Klusumu viņu starpā piepeši pārtrauca skaļš klauvējiens pie loga. Ženevjēva iztrūkās, apmetās riņķī un ieraudzīja Zakarija bezkrāsaino palīdzi stāvam ārpusē uz ielas. Viņas mati vēsajā saules gaismā izskatījās sudrabaini. Sejas vaibsti nez kāpēc likās asāki, nekā viņai bija palicis prātā. Nepievērsdama nekādu uzmanību Ženevjēvai un lūkodamās tikai uz Zakariju, viņa strauji pameta ar galvu un zīmīgi norādīja uz savu rokaspulksteni. Tad sieviete pagriezās un devās projām.
– Man jāiet. – Viņš pasniedzās pēc mēteļa.
– Tāpēc, ka šī sieviete tā teica?
– Tāpēc, ka man ir tikšanās ar klientu.
Ženevjēva meklēja vasarraibumu, taču tagad to nosedza viņa krekla apkaklīte. – Un kā tad es?
– Jūs?
– Kurpes manām viesībām?
Zakarijs sarauca pieri. – Neesmu apsolījis pagatavot jums kurpes, Šelbijas Kingas kundze.
– Bet jūs taču to izdarīsiet, vai ne? – Viņa uzsmaidīja savu koķetāko smaidu.
Zakarijs piešķieba galvu uz vienu pusi un, šķiet, apdomāja jautājumu.
– Lūdzu! – Ženevjēva ienīda šī vārda niecību.
Zakarijs piešķieba galvu uz otru pusi.
– Paklausieties, es zinu, ka aizvainoju jūs Violetas de Fremonas viesībās. Ja būtu iespēja atgriezties tajā brīdī un izlabot kļūdu, es to darītu. Tā bija tikai kļūda, monsieur Zakarij. Vienkārša, parasta kļūda, kuru es ļoti nožēloju.
– Un kas jums liek domāt, ka man tas šķiet svarīgi, kundze?
Ženevjēvas smaids bija kļuvis lūdzošs. Mans dievs, viņa attapās. Es praktiski ubagoju viņa labvēlību! Un šī atskārsme lika viņai nākt pie prāta. Galu galā viņš bija tikai kurpnieks. Zakarijs varēja būt vienaldzīgs pret viņas valdzinājumu, viņas atvainošanos, viņas gatavību pazemoties, un tomēr viņai piederēja kas tāds, pret ko kurpnieks nevarēja palikt vienaldzīgs. Dolārs. Visu valūtu valdnieks.
Ženevjēva iebāza roku somiņā un izvilka naudas žūksni, ļaujot banknotēm runāt viņas vietā.
Taču nu viņš piecēlās kājās un pagriezās uz iešanu. Tā vien likās, ka viņš nemaz nav redzējis naudu Ženevjēvai rokā.
– Visu labu, kundze. Tās bija neparastas brokastis. Izklaidējošas, taču galu galā ar nelielu vilšanās pieskaņu. Jādomā, ka mums abiem.
Meitenes ieturēja pusdienas Doma kafejnīcā, apsēdušās pie galdiņa, kuru pārvaldnieks pastāvīgi rezervēja Lulū. Šodien viņa bija uzlikusi galvā aušīgu melnu cepuri ar pāva spalvām. Viņas acis bija akcentētas ar melnu kontūrzīmuli, līnijas uzvilktas rūpīgāk nekā jebkad, un viņa ļoti līdzinājās ēģiptietei.
– Esmu uzgājusi vēl dažus stāstus par Zakariju, – viņa sacīja, atstumdama šķīvi.
– Kādus stāstus?
– Par to, ka viņš ieradies Parīzē, bēgdams no mafijas. Ka viņa dzīvība bijusi likta uz spēles asiņainā strīdā starp viņa un kādu citu ģimeni un ka viņš uzkāpis uz kuģa, vēl nenomazgājis cita puiša asinis no sejas. Ka māte viņu atsūtījusi šurp grozā, kad viņš vēl bijis pavisam zīdainis, jo viņa bijusi traka un nav varējusi parūpēties par bērnu. Ka viņu uzaudzinājuši Kalabrijas vilki.
– Un