Ігри долі. Іванна Боразан
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Ігри долі - Іванна Боразан страница 5
![Ігри долі - Іванна Боразан Ігри долі - Іванна Боразан](/cover_pre158992.jpg)
Анна, на відміну від Оксани, вирізнялася стриманістю своєї поведінки і стилем одягу. Вона старалася не переходити межу у нічому. Завжди скромна, але не нудна. Вона вміла цікаво підтримати розмову, як і в компанії однолітків, так і з більш дорослими людьми. Природа наділила Аню всіма жіночими принадами: тут тобі і високий зріст, струнка постать, сяюче, довге каштанове волосся, яким вона дуже пишалася, округлі форми, незважаючи на худорлявість фігури, й досить симпатичне обличчя. Такій зовнішності позаздрила б будь-яка кінозірка чи модель, та Анна не вміла себе показати, думаючи, що якщо дозволить собі якусь легкість, то про неї хтось не так подумає. Дуже строго вихована, вона не могла собі дозволити ні надто відвертий одяг, ані макіяж. Сказати по правді, наша героїня навіть не могла собі дозволити легкого кокецтва. А жінка без кокецтва – це не жінка. І як тут не старалася Оксана перевиховати подругу та майже нічого в неї не виходило. Інколи пробивалося якесь «світло» у цій справі, але й воно згодом згасало. Аж занадто Аня була правильною. Ну, що ж тут поробиш – таке виховання.
Та іноді у житті з’являються такі ситуації, які змінюють найправильніших людей, якщо цього вимагають обставини. А, зазвичай, так і буває. Тому, коли усівшись на диван, випивши чаю з тортом і переговоривши про все на світі, наші подруги перейшли до суті справи.
– Тепер «колися», що трапилося? Проблеми на роботі? – порушила безтурботну дівчачу балаканину Оксана.
– Можна і так сказати, – відповіла Аня.
– Я не здивуюся, якщо це пов’язано з твоїм сексапільним директором.
– Тихіше, – дорікнула Оксані подруга, – ти що? Тебе ж почують?
– А я дивлюся, тут ситуація ще гірша, ніж я собі уявляла. Ти що, не чула, як мама пішла? Так що ми самі в квартирі.
– О-о, – зніяковіло промовила Аня, – вибач, я не почула.
Й справді, останнім часом вона сама не своя. Не може довго на чомусь зосередитися. І коли поруч Ніколас, і коли його немає. Він, бачачи її стан, запропонував їй кілька днів вихідних. Та погодилася. «Хоч на кілька днів забуду про нього». Можливо…
– Здивуюся, якщо ти взагалі чула, про що я тут говорила. Ну, добре, добре не буду тебе більше мучити. Хіба не дивися так на мене. Розповідай.
– Та, що тут розповідати… я по вуха закохалася у Ніколаса Харта.
– Ну нарешті, а то думала, що це почуття для тебе взагалі невластиве.
– Що тут хорошого, – майже слізливо відповіла Аня. – Він мене майже не помічає. Та що там не помічає. Я боюся, що коли і помітить, то пограється зі мною і викине як непотрібну іграшку. У нас такі історії про його особисте життя ходять, що аж