Välised. Scott Westerfeld
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Välised - Scott Westerfeld страница 8
![Välised - Scott Westerfeld Välised - Scott Westerfeld](/cover_pre182820.jpg)
Ren ja Hiro ei lausunud kunagi tema nime ja muutsid tema hüüdnime iga paari nädala tagant, enne kui linna sidekeskus välja mõtles, kellest nad räägivad – isegi inimeste mõnitamine aitas nende näotasemele kaasa. Reputatsioonimajanduses oli ainus viis kellelegi tõeliselt liiga teha, temast mitte välja teha. Ja oli päris keeruline mitte välja teha kellestki, kes sul vere keema pani. Nimetut vihkas või armastas peaaegu igaüks linnas ja see hoidis tema näotaseme umbes saja ringis.
Sel hommikul materdas ta uut lemmiklooma omanike trendi ja nende vastikuid aretamiskatsetusi. Kanalil oli pilt roosaksvärvitud ja turritavate südamekujuliste karvatuttidega koerast. Aya arust oli see natuke armas.
„See on kõigest puudel, sa tõde-väänav udupea!” hüüatas Ren ja viskas seinaekraani padjaga.
Aya itsitas. Koertele naljakate soengute tegemine polnud just roostekate moodi käitumine nagu karusnahksete kasukate tegemine või sigade söömine.
„Ta on külgetõmbejõu raiskamine,” ütles Ren. „Tee ta tühjaks!”
„Asenda järgmise kõrgeimaga,” ütles Hiro toale ja Nimetu kuri nägu kadus.
Aya pilk liikus mööda ekraane. Miski ei tundunud kaugeltki nii tõukav kui magnethõljukrongidel surfamine. Sly tüdrukud pidid olema kuulsaks-tegevamad kui puudlid, sigade söömine ja kuulujutud surematuse kohta. Aya pidi lihtsalt tagama, et ta on esimene, kes nad oma kanalile paneb.
Siis nägi ta, kes oli Nimetu seinaekraani ülemisest vasakust nurgast välja tõrjunud, ja tema silmad läksid pärani.
„Kuule,” pomises ta. „Kes see on?”
Aga ta juba teadis imekena mangasilmse poisi nime…
See oli Frizz Mizuno.
FRIZZ
„See udupea on nüüd kolmeteistkümnes kuulsaim tehnikatõukaja?” nurises Hiro. ”See käis kähku.”
„Pane tema hääl peale,” ütles Aya.
„Mitte mingil juhul!” ütles Hiro. „Ta on nii öökimisttekitav.”
Hiro lehvitas kätt ja Frizzi näo asendas järgmine kanal.
„Hiro!”
Ren nõjatus diivanil Ayale lähemale. „Ta asutas ühe uue kliki – radikaalne ausus. Hiro on lihtsalt pahane, et Frizz otsustas ise selle kliki tõugata, selle asemel, et lasta kellelgi meist end aidata.”
Aya kortsutas kulmu. „Radikaalne misasi?”
„Ausus.” Ren osutas oma meelekohale, oma silmaekraanidele – nagu tõelisel tehnikapeal oli tal mõlemas silmas üks –, mis keerlesid. „Frizz mõtles välja uue ajuopi. Nagu ilusateajal, aga selle asemel, et sinust udupea teha, muudavad nad sinu mõistust nii, et sa ei saa valetada.”
„Jah, see on väidetavalt inimsuhtluse uus julge silmapiir,” pomises Hiro oma toolis. „Aga nad mulisevad päev otsa ainult oma tunnetest.”
„Üks mu sõber proovis seda nädalakese,” ütles Ren. „Ta ütles, et see on väga igavust-tappev. Tuleb välja, et kui sa kunagi ei valeta, siis on kogu aeg keegi sinu peale pahane.”
Hiro ja Ren naersid ja läksid tagasi teiste kanalite analüüsimise juurde, vaatasid tõukajate tasemeid kerkimas ja langemas. Tarkvara religioon oli läbikukkumine – Gamma-sensei oli terve hommiku nägu kaotanud. Aga puudel toimis nagu naljaka välimusega loomad tavaliselt ja saatis Nimetu üles kuuekümne kolmele, pügala võrra kõrgemale linnapeast.
Aya oli vait ja vahtis ekraaninurka, millel Frizz oli hetkeks olnud. Ta püüdis meenutada iga sõna, mida poiss talle oli öelnud – et talle meeldis Aya suvaliselt loodud nina, et ta pidas teda salapäraseks ja tahtis tema täisnime teada.
Ja ta ei valetanud millegi kohta.
Muidugi, kui ta saaks teada, et Ayal pole nii head maitset suvaliselt loodud ninade osas – et ta oli lihtsalt sellisena sündinud, sest ta on inetu ja pidudele hiiliv väline –, mida ta siis ütleks? Ta poleks isegi viisakas. Aususe opp sunniks teda näitama välja oma pettumust nende ambitsioonide erinevuse pärast…
Välja arvatud juhul, kui Aya selleks ajaks enam väline pole.
„Kuule, Ren,” küsis ta vaikselt. „Kas sa oled kunagi kedagi salaja filminud?”
„Kas sa mõtled nagu moematerdajad? Mitte mingil juhul. See on täiesti mittetõukav.”
„Ei, ma ei mõtle kuulsaid inimesi. Pigem loo nimel kuhugi imbunud.”
„Ma pole kindel,” ütles Ren ja tundis nähtavalt ebamugavust. Ta oli tehnikatõukaja, tema kanalil olid pigem riistvara lahendused ja sidetuuningud kui lood inimestest. „Linnanõukogu muudab muudkui selle kohta meelt. Nad ei taha roostekateks muutuda, et inimestel oleks infot ja nii. Aga kellelegi ei meeldi need kanalid, mis näitavad, kuidas inimesed oma kaaslasi petavad. Või kuidas moematerdajad riideid ja oppe naeruvääristavad.”
„Jah, kõik vihkavad neid kanaleid. Välja arvatud need triljonid inimesed, kes neid vaatavad.”
„Hmm. Sa peaksid ilmselt seda Hiro käest küsima. Tema jälgib neid asju.”
Aya heitis pilgu oma vennale, kes oli sügaval kanalitransis, ahmis endasse kõiki kahtteistkümmet kanalit korraga, kavandas kahtlemata surematusele jätkulugu. Praegu polnud õige hetk oma uut lugu mainida, eriti kui see tähendas teatud puuduva hõljukkaamera mainimist.
„Ehk mitte praegu,” ütles Aya. „Mille kallal sa siis töötad?”
„Ei midagi suurt,” ütles ta. „Üks keskmiste ilusate teadusklikk palus minult tõuget. Neil on mõned punktid, aga nägu mitte. Nad püüavad uuesti luua kõiki neid liike, mille roostekad hävitasid, kas tead? Vanadest DNA riismetest ja jäänukgeenidest.”
„Tõesti?” ütles Aya. „See kõlab väga tõugatavalt!”
„Jah, kuni tuli välja, et nad alustavad ussidest, nälkjatest ja putukatest. Ma ütlesin kohe „Ussid? Andke teada, kui tiigriteni jõuate!”” Ren naeris. „Muide, ma nägin sinu maa-aluse graffiti lugu. Hea töö.”
„Tõesti?” Aya tundis, kuidas ta punastab. „Kas sinu arust olid nad huvitavad?”
„Tulevikus kindlasti,” pomises Hiro oma toolist, „umbes tuhande aasta pärast, kui nende töö välja kaevatakse.”
Ren naeratas ja sosistas: „Näed? Ka Hiro vaatab sinu kanalit.”
„Mitte et ta samaga vastaks,” ütles Hiro, pilku seinaekraanilt pööramata.
„Mida sa siis järgmisena tõukad, Aya-chan?” küsis Ren.
„See on praegu veel saladus.”
„Saladus?” ütles Hiro. „Oo, salapärane.”
Aya ohkas. Ta oli tulnud siia selleks, et Hiro käest abi paluda,