Paslapties sujungti. Diane Gaston
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Paslapties sujungti - Diane Gaston страница 6
![Paslapties sujungti - Diane Gaston Paslapties sujungti - Diane Gaston Istorinis meilės romanas](/cover_pre212134.jpg)
Galiausiai Džena išsirinko žydrą suknelę su mažiausiai puošmenų. Kambarinės paprašė sukelti plaukus į paprastą kuodą ir leido pridėti tik tokios pačios spalvos kaip suknelė kaspiną. Į ausis įsisegė mažyčius auskarus su perliukais, o ant kaklo – paprastą perlų vėrinį. Ant pečių užsimetė šviesų melsvų atspalvių šalį.
Išeidama iš miegamojo sutiko Loreną.
Sesuo stabtelėjo jos apžiūrėti.
– Atrodai nuostabiai, Džena. Ta suknelė paryškina tavo akis.
Džena sumirkčiojo. Tikrai? Ji stengėsi atrodyti kuo paprasčiau.
– Ar aš gerai atrodau? – paklausė Lorena. – Nežinojau, kaip apsirengti.
Sesuo irgi pasirinko paprastą suknelę, tik tamsiai žalią. Auskarai buvo su smaragdais, o ant kaklo kabojo smaragdinis pakabutis. Tamsūs atspalviai pabrėžė spindinčią odą.
Lorena atrodė kaip miško būtybė, o jei Lorena miškas, tuomet kas bus Džena? Gal dangus? Ji buvo aukštesnė, o Lorena mažutė. Džena turėjo šviesius plaukus ir žydras akis, o Lorena – raudonmedžio spalvos plaukus ir rudas akis. Nieko keisto, kad žmonės šnabždėjosi, jog jos ne vieno tėvo. Visiškai skirtingos. Viena kaip žemė, kita – kaip oras.
Džena apkabino seserį ir suspaudė glėbyje.
– Tu graži kaip visada. Kartu taip nustebinsime pusbrolį, kad jis pasigailės negražiai su mumis pasielgęs.
Lorena šyptelėjo.
– Kalbi nesąmones.
Džena nutaisė grimasą.
– Gal ir taip, bet tu tikrai graži. – Jos perėjo koridorių ir pažvelgė nuo ilgų laiptų. – O kas jis mums? Ketvirtos eilės pusbrolis?
Lorena atsiduso.
– Sudėtingas galvosūkis. Jo ir mūsų tėvas turi bendrą proprosenelį, o gal net proproprosenelį. Vis pamirštu.
Džena nusijuokė.
– Akivaizdu, kad jam teko geresnioji šeimos pusė.
Susikibusios už parankių seserys patraukė į svetainę, esančią šalia vestibiulio, kur jų jau neabejotinai laukė lordas Tinmoras. Visgi, prieš žengdamos per slenkstį, jos išsiskyrė, ir Lorena į kambarį įėjo pirma, o Džena jai iš paskos. Tinmoras reikalavo, kad būtų laikomasi formalumų.
Tinmoras sėdėjo krėsle atsilaisvinęs kaklaskarę. Kamerdineris, beveik toks pat senas kaip ir grafas, tapšnojo jo kaktą nosine. Tinmoras parodė damoms užeiti, nors jos jau ir taip artinosi prie jo.
Lorena suraukė antakius.
– Kas negerai, sere? Ar jums negera?
Jis parodė į savo gerklę.
– Skauda prakeiktą gerklę ir krečia šaltis. Prasidėjo prieš valandą.
Lorena padėjo savo apsiaustą ir ridikiulį ant sofos ir nusitraukusi vieną pirštinę priglaudė delną prie raukšlėtos, dėmėtos vyro kaktos.
– Tikrai karščiuojate. Ar jau iškvietėte daktarą?
– Taip, ponia, – tarė kamerdineris.
Ji atsitiesė.
– Reikia nusiųsti lordui Penfordui žinutę. Negalėsime atvykti vakarienės.
Vakarienės nebus? Dženai iškart sugedo nuotaika. Ji taip norėjo vėl pamatyti namus.
– Aš negaliu, – pareiškė Tinmoras. – O tu ir sesuo privalote nueiti.
Džena vėl nušvito.
– Ne, – užprotestavo Lorena. – Liksiu su jumis. Noriu būti tikra, kad jumis pasirūpins.
Jis tik numojo ranka.
– Manimi pasirūpins Vikas. Drįstu sakyti, kad jis geriau nei tu žino, kaip tai padaryti.
Tipinis Tinmoras. Žinoma, jo kamerdineris tokiuose reikaluose labiau patyręs nei Lorena, bet nemandagu tai sakyti jai tiesiai į akis.
– Manau, kad turėčiau pasilikti, – pamėgino Lorena kiek griežčiau.
Dabar jos vyras pakėlė balsą:
– Tu ir tavo sesuo nuvyksite vakarienės ir atsiprašysite už mane. Nenoriu įžeisti to žmogaus. Gali būti, kad dar prireiks jo pagalbos, – išrėžė jis ir užsikosėjo.
Prie durų pasirodė liokajus.
– Karieta paruošta, milorde.
– Eikit, – Tinmoras pamojo pirštu vydamas jas šalin kaip palei ausis zyziančias muses. – Neverskite žirgų laukti. Jiems nesveika taip ilgai stovėti.
Iš vėl tipinis Tinmoras. Žirgų sveikata svarbiau nei žmonos jausmai.
Džena paėmė sesers apsiaustą su ridikiuliu ir pasuko prie durų. Lorena po sekundėlės ją pasivijo ir užsimetė apsiaustą ant pečių.
Jos vyras bent jau buvo pernelyg silpnas, kad iškoneveiktų, jog neleido liokajui jos aprengti.
– Aš tikrai nenoriu ten važiuoti, – sušnabždėjo Lorena.
– Nebijok, lordu Tinmoru bus puikiai pasirūpinta. – Džena netgi džiaugėsi, kad jis jų nelydės.
– Ne dėl to. Aš nenoriu ten važiuoti.
– Kodėl?
Džena nekantravo vėl pamatyti senuosius namus. Kompanija jai buvo nesvarbi.
– Nes nuliūsiu, – sumurmėjo Lorena.
Dievulėliau. Ar Lorena ir taip neliūdna? Kodėl ji negali pasidžiaugti apsilankymu namuose be Tinmoro palydos? Kartais Dženai bendraujant su ja pritrūkdavo kantrybės, bet dabar ji paėmė seserį už rankos ir užjaučiamai spustelėjo.
Pakeliui į Samerfildą jos kalbėjosi mažai. Kas žino, ką galvojo Lorena, bet Džena pati stebėjosi, kad taip jaudinasi dėl susitikimo su Rosdeilu.
Markizu Rosdeilu.
Jeigu jis tikisi, kad titulas padarys jai įspūdį, labai klysta. Džena nebus viena tų grobuoniškų panelių, kurių prisižiūrėjo per sezoną Londone. Jos visos kiek galėdamos stengėsi įtikti tam, kurio titulas aukščiausias.
Karietai privažiavus namų vartus, seserys nepaisydamos šalčio iškišo