Амаркорд (збірник). Наталка Сняданко
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Амаркорд (збірник) - Наталка Сняданко страница 60
![Амаркорд (збірник) - Наталка Сняданко Амаркорд (збірник) - Наталка Сняданко](/cover_pre62794.jpg)
Герман любив робити мені подарунки, при цьому він ніколи не йшов за поширеним у нас принципом «щоб було потрібне і недороге». Він подарував мені справжній срібний ніж для розрізання книг і листів. Страшенно старовинний і неймовірно дорогий. Оскільки книг, які потрібно було розрізати, вже давно ніхто не випускав, а листи приходили достатньо рідко, Герман сам щодня надсилав мені листа, аби я, прокидаючись, могла згадувати про нього, користуючись для розрізання його подарунком. Ці листи були такими ж різними, як і сам Герман під час перепадів свого настрою. Одні з них починалися ніжно і ласкаво, словами: «Моє кохане сонечко!», інші ж були написані малорозбірливим почерком і починалися малоприємними звертаннями, після яких стояло загрозливе: «Я нарешті мушу сказати тобі всю правду» або: «Ти заслуговуєш на гірше, ніж те, що я тут напишу», не кажучи вже про численні: «Ти завжди обманювала мене», «Ти ніколи не була зі мною щасливою», «Ти ніколи не будеш зі мною щасливою», «Я ніколи не був з тобою щасливим», «Ми ніколи не були (будемо, могли б стати) щасливими разом» і под. За цими листами було б добре вивчати систему відмінювання німецьких дієслів, займенників та прикметників, а також синонімію серед категорично-заперечувальних прислівників типу «ніде», «ні за що», «ніколи», але на час їх прочитання мені було не зовсім до того.
Сімейний затишок, який ми з Германом зуміли собі організувати, знаходився, згідно з німецькою класифікацією, на «межі крайньої бідності». За цією межею жили вже тільки «гастарбайтери», приїжджі з наших теренів, і емігранти з країн третього світу, які так і не змогли (чи не схотіли) опанувати німецьку мову настільки, щоб виконувати хоч якусь роботу. Ці люди входили у містку категорію тих, що «сидять на соціалі», тобто отримують від держави соціальну допомогу, а ставлення до таких людей гірше, аніж до звільнених після тюремного ув'язнення. З точки зору німця, краще помирати з голоду, аніж «сидіти на соціалі». Я не знаю, чому аж настільки принизливим вважається жити на гроші платників податків, не даючи суспільству ніякої користі, але з такими людьми не вітаються сусіди, побачивши їх, переходять на інший бік вулиці, їх примушують складати детальні звіти про те, як саме вони витрачають отримані від держави гроші, на їхніх дітей показують пальцями в школі, з ними намагаються не мати нічого спільного, і навіть мішки зі сміттям, які кожен порядний німець уранці вказаного в графіку дня виставляє перед дверима свого будинку, сусіди таких людей намагалися ставити окремо і не спирати на мішки людей, що «сидять на соціалі». Можливо, насправді ці люди почувають себе не настільки трагічно, і я дещо перебільшую,