Постріл в Опері. Лада Лузіна
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Постріл в Опері - Лада Лузіна страница 34
![Постріл в Опері - Лада Лузіна Постріл в Опері - Лада Лузіна Київські відьми](/cover_pre95662.jpg)
– Якщо магію не помітно оку, це не означає, що її нема, – повчально мовила Беладонна.
– Слухай, а ти раптом не знаєш, – повернулася до неї Києвиця, – народитися на сонцестояння, на 13-й станції – це хоч щось означає?
– На світі нема нічого, що б зовсім нічого не означало, – дала гідну Будди відповідь біла кицька. – Щодо Анни Андріївни Ахматовой самі по собі три букви «А», вишикувані в ряд…
– А-а-а! – виригнула три букви Маша, злітаючи з підлоги. – Де він? Де цей зошит?!
Конспект Килини відшукався під боком у Пуфик.
– May-тон,[7] – нявкнула руда.
Маша висмикнула з-під пухнастого пуза зошит «з математикою». Й відчула, що схопила розгадку за хвіст.
– «AAA не розіллє». Анна Андріїна Ахматова! Боже… Акнір украла в нас дореволюційні гроші. А якщо вона хоче піти до Минулого не через маму? Або Килина ходила туди через Анну Ахматову? Якщо «К» – це таки Катя… А якщо… якщо…
– Ну, так іди й пл-овір, – нявкнула Пуфик. – Минуле підкаже. І взялася грати прив'язаним до зошита Килини ключем.
Розділ п'ятий, якому Мир поводиться, як герой
Навесні 1892 «побіг» стрімким Олександрівським (нині Володимирським) узвозом другий у Європі й перший у Росії електричний трамвай.
Піти в Минуле! – від цієї пропозиції у Маші перехопило подих.
Маша вже була в Минулому.
Саме там вона зустріла Мішу й покохала його (й розлюбила Мира назавжди).
Саме там вона назавжди втратила Врубеля, – там він побрався (не з нею) й помер сто років тому…
Але взимку 1894 – 1895-го, коли родина Горенко мешкала в готелі «Національ» над Бессарабським ринком, Міша Врубель був іще живий! І, можливо, заїжджав до Києва саме в цей час.
І ще…
Маша любила Минуле.
Не менше за Мішу!
Це кохання, непереборне, вроджене, й поманило її на історичний факультет.
Маша фанатично любила історію й не раз переконувалася: історія – та сама філософія (досить уміти не тільки читати, але й думати!).
Маша любила старі речі…
Не тільки старовинні, а й просто старі. Допотопну, із проіржавілими замками, коричневу фанерну валізу, що мешкала в її платтяній шафі. Блякла фотографія бабусі в смішному купальнику, яка стояла по коліно в морі, перекресленому оптимістичним «Привіт із Сочі!» Подряпану круглу жерстяну коробку від льодяників «Монпансьє», в якій батько зберігав шурупи й гайки. Що старші були речі – то сильніше їх любила Маша…
Маша любила Час.
Незворотний минулий час, що залишався з нею тільки як старі речі. Час, який можна було роздивитися й торкнутися його: який відколов куски золочених багетів, що обрамляли розтріскані картини в музеї; стер сходи царських будинків; витончив папір, списаний тонконогими словами
7