Камінь посеред саду. Володимир Лис
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Камінь посеред саду - Володимир Лис страница 5
![Камінь посеред саду - Володимир Лис Камінь посеред саду - Володимир Лис](/cover_pre129445.jpg)
– То я слухаю, – убивчо спокійно порушила тишу у дротах дружина.
Не в силі вичавити якісь слова, я дивився, як поступово біліють пальці, які стискають трубку.
– Тобі нема чого сказати? Тоді скажу я. Ти нікуди не ходив, бо сміливості маєш на ламаний шеляг.
– Неправда. Ходив і розмовляв.
– Але нічого не добився… Знову жував слова, і Кавунін не збагнув, чого ти хочеш?
Я зиркнув на Левчука – чи не чує він цієї тиради? Уперся поглядом в папери, не розбереш.
– Давай відкладемо розмову, – сказав я. – Вдома все поясню.
– Навіщо? Мені й так усе зрозуміло.
Дружина поклала трубку, я ще довго слухав гудки, тим часом дивився за вікно, потім теж натиснув на важіль. Ця розмова була ні до чого. Щось у мені обірвалося й покотилося вниз, а я не в силі був збагнути – що.
– На футбол ідеш? – спитав Левчук.
– Ні, – квапливо відказав я. – У мене справи.
Уже вийшовши з Левчукового кабінетика, я подумав, яку б таку справу знайти, але в голову не приходило нічого. Робота не зарадить. Можна стояти за дошкою, можна креслити, можна, все можна, але навмисне час не підженеш, не витравиш із себе порожнечу після цієї розмови.
Я побалакав з Вадиком про кіно, в яке він учора ходив, розповів, що я читав щось подібне, ось лише назву повісті не пригадаю. День тягнувся нестерпно. Як не дивно, я прагнув розмови з Магдою.
Додому ми йшли з Оленкою. Вона розповідала про відпустку, мандрівку в гори, всілякі придибенції, які трапилися з ними, ночівлю за дощової погоди, коли зірвало намет і вона боялася, що ось-ось на голови попадають смереки, бо ті страшенно скрипіли на вітрі. «Як стільці в кабінеті Кавуніна», – подумав я. А Олена далі казала про те, що все-таки людині інколи варто забувати про домашні клопоти і отак мандрувати, відчувати, що ти вільний і розкутий, радіти, що є на світі високі гори і шумливі гірські ріки, що є вершини, які ти не підкорив.
– Ви мандрували самі?
– Так. Діти були в моєї мами.
Вона розповідала далі, намагалася захопити тією розповіддю мене, але слухав я все менше й менше. Нас з’єднував і роз’єднував людський потік, люди кудись поспішали, тільки мені не було куди поспішати, хоч ще годину тому я бажав якомога швидше втрапити додому і розставити всі крапки над «і». Тепер я зрозумів, що ніяких крапок не буде, що плин подій мені непідвладний. І це змусило подумати, що коли бути до кінця відвертим перед самим собою, то я досить слабка людина.
«А може, це розуміє й Оленка», – раптом здригнувся.
З несподіванки спинився, наштовхнувся на тітоньку з двома величезними авоськами, вона почала дорікати за неуважність, та я не став слухати, швидко втік, розчинився в