Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija - Edgars Auziņš страница 14
![Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija - Edgars Auziņš Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija - Edgars Auziņš](/cover_pre1366835.jpg)
Es sēdēju uz mīkstas gultas un ar roku spiedu vai nu spalvu gultu, vai plakanu spilvenu. Pauze bija pārāk ilga, tāpēc es to nevarēju izturēt:
– Tātad sāciet jau! Kā tu grasies mani sāpināt?
Un atbilde bija smiekli. Viņa satraukums atkal uzliesmoja un dauzījās ausīs. Lai slēptu briestošo paniku, es centos runāt pārliecinoši un mierīgi – es esmu tik garīgi spēcīgs, ka pat nebrīnos, ka tiku nolaupīts nakts vidū! Starp citu, aizmuguriski paldies Norai par brīdinājumu. Ja nebūtu viņas, man tagad būtu daudz grūtāk. Tā tas izrādījās dīvaini: likās, ka viņa nav draudzene, bet gan neviļus sniedza draudzīgu atbalstu.
No malas atskanēja cita nepazīstama balss – un pavisam tuvu:
«Vai jūs gribat teikt, ka jūs nevarat nodarīt pāri?»
Es neatbildēju. Es gribētu, bet es apstājos. Es negrasījos viņus izaicināt. Ļaujiet viņiem darīt to, ko viņi plānoja, un ļaujiet viņiem iet. Bet mana pārmērīgā drosme var izraisīt arī viņos drosmes uzplūdu. Man noteikti nav vajadzīga izeja no saviem plāniem. Tāpēc es vienkārši sēdēju un gaidīju kādu darbību. Bet es neviļus nodrebēju, kad viņi pieskārās manam plecam un gandrīz čukstus teica:
«Ir tikai viens nosacījums, Tialla: nenoņemiet pārsēju.» Ja to izdarīsi, tad pilnīgi nekas slikts nenotiks. Vai tu esi gatavs?
Man nebija laika atbildēt – es vienkārši noelsos, kad tā pati roka spēcīgi nospieda, liekot man atkrist gultā. Un viņi mani spieda no abām pusēm. Es mēģināju izlauzties, bet puiši bija daudz spēcīgāki, un nez kāpēc balss tieši pie auss mani sāka trakot:
«Mēs zinām jūsu vājo vietu, Tialla.» Jūs esat tik nevainīgs, ka pat nepārkāpjat robežas sevī. Un būs jauki jums parādīt… jūs.
Pēkšņs reibonis bija pazīstams. Es uzreiz veicu salīdzinājumu, un līdz ar savu kliedzienu es pilnībā nobijos:
– Jānis? Inkubijs?!
Bet man neļāva izlobīties. Ēdamzālē pat viens inkubs lika man justies sajūsminātam, bet cik viņu tur bija? Divi cilvēki tagad spiežas pret mani no abām pusēm? Ne tikai divi, noteikti bija vairāk uzbrucēju! Ko var darīt vesels inkubatoru uzņēmums, ja neviens viņus neaptur?
Es atkal neveiksmīgi raustījos, bet labajā rokā mans kakls tika skarts ar pirkstiem, maigi noglāstīts, un kreisajā es jutu vieglu vējiņu, kāds pūta pa deniņu. Viņi mani iedvesmo! Un, pat neskatoties uz apziņu, es nevarēju pretoties – es acumirklī atslābināju neiedomājama garīga uzbrukuma uzbrukumā. Un, kad veiklie pirksti skrēja gar kaklu, līdz vaigam, tas gandrīz izkusa, kā izkususi svece. Mana prāta paliekas man teica: tas neesmu es. Visas reakcijas tagad nav manas. Un viss, kas notiek tagad, notiks bez manas reālas līdzdalības! Ļaujiet viņiem iedvest manī šo viltus sajūsmu, dēmonu nārsto. Tas joprojām neesmu es!
Bet viens no inkubatoriem gandrīz uzkrita man virsū un piespieda lūpas man pie kakla. Un tad viņš tur aizskrēja ar mēli, liekot viņam aizrīties. Otrs satvēra manu roku, nez kāpēc pabīdīja to zemāk un piespieda sev. Es uzreiz nesapratu, bet pēc dažām sekundēm ar šausmām sapratu, ka mana plauksta caur biezo audumu jūt sasprindzinātu mīkstumu. Jā, es biju nevainīgs – gan domās, gan darbos, bet man nebija atņemta izglītība. Manā vecumā daudzi jau precas, un viņi noteikti zina, no kurienes nāk bērni un ko gultā dara likumīgie laulātie. Inkubuss tur nospieda manu roku, bet es nevarēju neko darīt. Bet viņa sajūsma dīvainā kārtā sakrita ar manējo. Mēs visi palikām apģērbti, bet mana āda pēkšņi kļuva tik jutīga, ka es jutu katru viņu pieskārienu sava garā naktskrekla audumam.
Pieskaroties vēderam, pārliecinoši virzoties augstāk, bet pirksti apstājās, pirms sasniedza krūtis. Es izdvesu tikko dzirdamu atvieglojuma vai vilšanās stenu.
– Patīk? – tas ir Janoss, un tagad viņa čuksti iemeta manu apziņu neprātā.
Es centos atbildēt godīgi:
– Jā. Bet vājiniet ieteikumu un jautājiet vēlreiz, Janos.
Klusi smiekli, kas tagad izklausījās aizraujoši. Un šie smiekli tieši manos matos, un rokas, kas klīst pa audumu, dažkārt virzoties uz mana kakla kailo ādu, un smaga elpošana – vai nu viņu, vai manas. Es vairs nevarēju atšķirt, kura rokas mani glāstīja, kurš runā un kurš konvulsīvi sūc gaisu caur zobiem. Un jauns slogs ir tas, ka viens no maniem mocītājiem ir pavirzījies vēl tālāk vai viņiem pievienojies trešais. Bet viņš nekrita ar visu savu svaru, bet gan lidinājās virs manis. Ķermenis neviļus pacēlās uz augšu, lai vēlreiz, vismaz īsu brīdi, sajustu šo kontaktu.
Pirksts pieskārās manām lūpām. Es to ļoti maigi apgriezu. Es neviļus atvēru muti, lai gan pati nesapratu, ko vēlos vairāk: lai mani atstātu viena vai, visbeidzot, lai mani noskūpstīja. Bet man nebija ne jausmas, kurš no viņiem mani skūpstīs! No tik vēlamā glāsta gaidīšanas, kas jau vairākas reizes ritināts cauri manai galvai, bet nekad nepiedzīvots, es gribēju izliekties.
Un balss bija gandrīz tieši manās lūpās, it kā jautātājs būtu precīzi izlasījis manas domas:
– Vai tu jau esi skūpstījies, Tialla?
Un atkal godīgums ir uz absurda robežas, bet tieši tas ļāva man justies kā es:
– Nē. Un pirms piecām minūtēm es negribētu, lai tas notiktu ar svešinieku.
Gara, ievilkta pauze. Un troksnis ausīs. Un balss ir ļoti tuvu, klusa, apgriežot visu jūsu apziņu iekšpusi:
– Vai tad tas var būt es?
Saprāts lika man dzīvot ilgi. Es mēģināju pieķerties tā paliekām, bet viss, ko es varēju darīt, bija vaidēt. Un viņa pat bija pārsteigta, dzirdot viņas pašas vārdus aizsmakušā balsī:
«Es vēlāk sevi ienīdīšu par to.» Nomieriniet ieteikumu, jautājiet vēlreiz!
Un pēkšņi rokas no sāniem pazuda. Abi inkubi attālinājās tā, ka es tos vairs nejutu. Palika tikai viņš, joprojām karājoties no augšas un nepieskaroties man. Viņš un viņa lūpas atrodas centimetra attālumā no manējām:
– Tātad, vai tas var būt es?
Visas manas iekšas kliedza: jā! Smagums vēderā sakrājās un gaidīja… ak, viņa gaidīja ne tikai skūpstu. Bet tajā pašā laikā es jutu, ka ieteikums ir pazudis tikpat ātri, kā parādījās. Tagad no ārpuses nekā nebija. Tikai es, viņš un mūsu tuvums. Un es nezināju, ko atbildēt! Varbūt manam prātam ir nepieciešams nedaudz vairāk laika, lai atgrieztos ierastajā stāvoklī. Tad viņš atkal ar pirkstu galiem pieskārās manas mutes kaktiņam. Es pavēru lūpas, pēkšņi sajutusi savas rīcības neticamo vulgaritāti – it kā es dotu atļauju visam. Un, ja viņš būtu mani noskūpstījis, es noteikti viņu nebūtu atgrūdis. Bet ar neticamu gribas piepūli es piespiedu sevi negatīvi kratīt galvu.
Un pēkšņi viņa klātbūtnes sajūta pazuda – tik ātri, it kā vējš būtu skāris mani. Tagad neviens mani nepieskārās