Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija - Edgars Auziņš страница 16
![Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija - Edgars Auziņš Ļauno garu akadēmija, jeb Nežēlīgu meklējumu sērija - Edgars Auziņš](/cover_pre1366835.jpg)
Es nepretojos, man vienkārši nebija spēka tam. Un viņa priecājās, ka visa akadēmija jau ilgu laiku gulējusi, un tikai daži vecāko klašu studenti zināja par notikušo. Pat ja viņi sāks pļāpāt, tas būs tikai kāda cita stāstīts stāsts – parastā iniciācija, kurai šeit ir pakļauti visi. Jebkas ir labāks par liecinieku, ka Janoss mani nes novārgušu. Un tikai viena doma bija tik satraucoša, ka es nevarēju to neizrunāt:
– Un Inirans mani tur aiznesa?
– Viņš. Nepiešķiriet nozīmi tik sīkumiem. Un viņš drīz atcels burvestību. Bet bez soda tu nepamestu. Patiesībā viņš tev izdarīja labu, liekot tev viņā iemīlēties. Ja tu tagad skatītos uz mani tāpat kā uz viņu, es nespētu sevi savaldīt. Diez vai mēs pat būtu tikuši līdz tiem krūmiem,» un viņš klusi iesmējās, it kā būtu kaut ko ļoti smieklīgu teicis.
Es neatbildēju. Un mana sirds sažņaudzās un neizturami sāpēja. Inirāns mani nesa. Kāpēc viņš? Es pieskāros viņa matiem, klausījos klusā balsī, viņš… viņš mani gandrīz noskūpstīja. Viņš un es bijām tik tuvi, kā es jebkad agrāk biju bijusi ar kādu vīrieti. Pat ja nekas nenotiktu, es tūkstoš reižu atkārtošu šo mirkli savā galvā. Es nevarēšu aizmigt, kamēr neatkārtošu sev jautājumu tūkstoš reižu: «Vai tas var būt es?» Kā man gribas pieķerties pie Jāņa krūtīm, kurš nav ne mans draugs, ne ienaidnieks, kurš ir visnežēlīgākais no inkubu nārsta, bet uztraucas, ka nesaaukstēšu. Pieglaudies un raudi kā maza meitene. Vai man viņam pateikt, cik grūti man pēkšņi kļuva… Vai arī viņš pats visu zina?
8.nodaļa
Neskatoties uz saburzīto nakti, es pamodos agri. Viņa gulēja un skatījās uz griestiem, cenšoties analizēt notikumus, kas bija sakrājušies pārpilnībā. Kas tad mums ir? Ikviens, kas man ir apkārt, noved pie jutekliskām emocijām. Laur Kingarra runāja par kaut kādu pāri, taču vēlme sajust viņa spēku un aizsardzību radās tikai tajā brīdī, kad viņš pārvērtās par milzīgu leopardu. Šī sajūta viņu netraucēja, kad viņš nebija tuvumā, it īpaši šādā izskatā. Incubi var likt man izjust īstu iekāri, neslēptu, apkaunojošu, atklātu. Bet diez vai viņi mani ar to bezgalīgi traucēs. Inirāna burvestība nebija saistīta ar iekāri, tāpat kā inkubatoru ierosinājums. Viņš vienkārši kļuva par nozīmīgāko personāžu manā biogrāfijā. Ja viņš sniegs man roku, viņam nepietiks gribasspēka mani atgrūst. Bet, ja viņš ignorē, tad man pietiks ar domu, ka viņš vienkārši eksistē pasaulē. Maz ticams, ka es sākšu steigties viņam virsū un pieprasīšu, lai viņš kļūst par vienīgo, ja vien viņš pats nepiezvanīs. Paciešama.
Taču īss miegs, kad beidzot izdevās tajā iekrist, piedeva jaunas sajūtas. Inirans – daudz vecāks nekā tagad – pasmaida un man kaut ko stāsta. Un es pat nedzirdu vārdus, es vienkārši noslīkstu maigumā. Sajūtā, ka šeit viņš, man blakus, ir labākais – labāks par visu, ko iztēle spēj uzzīmēt. Un ka viņš ir dzīvs, ka viņš ir vesels, ka viņa smaids neatspoguļo satraukumu un ka viņš uz mani skatās ar vēl lielāku siltumu, nekā es skatos uz viņu… Stulbs sapnis, ļoti satraucošs ar kaut kādu uzsvērtu dabiskumu.
Mana dvēsele izplatījās visā ķermenī ar šo sajūtu ilgi pēc pamošanās. Hmmm, inkubatoru iekāre bija vieglāk analizējama nekā tik dziļa ietekme uz zemapziņu. Es atkārtoju, ka arī tas ir nepatiess un ka man vajadzēja izturēt tikai pāris dienas. Vai tas nav tas, ko viņš solīja? Pēc divām dienām es būšu brīvs no šīs hipnozes. Bet manai dvēselei bija vienalga – tā gribēja plūst cauri manam ķermenim un dažreiz sarauties, kad atcerējos, ka šodien varu viņu satikt. Ak, tēt, ja vien tu zinātu, kam pakļāvi savu meiteni. Šeit es ne tikai iemācīšos sazināties ar visiem, bet arī pretoties jebkurai ietekmei. Es ticēšu sev, vai kaut kam… Ja tikai es varētu vismaz atlikt šo dienu.
Nora pieklauvēja pie manām durvīm pirms brokastīm. Es tik ļoti nevēlējos runāt ar kādu, ka aizmirsu par savu neseno apņemšanos nodibināt labas attiecības ar visiem, ko vien spēju. Bet vampīrs pārsteidza:
«Pagājušajā naktī es dzirdēju, ka kāds nāk pēc jums.» Neskatieties uz mani tā – es joprojām nespētu jūs no viņiem atņemt. Bet viņa klusi sekoja, ja nu kas nenotiktu. Un es zinu visu, kas tur notika.
Es izbrīnīta skatījos uz viņu. Vai tu pārliecinājies, ka ar mani nekas pārāk briesmīgs nav izdarīts? Ticēt tādai lietai uzreiz bija pāri maniem spēkiem, tāpēc es precizēju:
– Un ko jūs darītu, ja iebiedēšana pārsniegtu visas robežas?
«Un es to darīju,» viņa šokēja vēl vairāk. «Es skrēju pie komandiera un sūdzējos par troksni. Bet tas vecis pamodās, kamēr viņš gatavojās… Vispār viss beidzās, pirms viņš parādījās vīriešu ēkā, un es spēlēju droši. Bet tu esi… Inirans, protams, ir ložņājošs nelāgs, bet, ja viņš teica, ka drīz atcels burvestību, tad to izdarīs. Un viņš to dabūs, jo viss notika viņa istabā! Vismaz mieriniet to.
«Nora…» Es nezināju, kā pabeigt teikumu.
Garastāvoklis bija neticami pacelts. Galu galā es vienkārši negaidīju, ka kāds nav pilnīgi vienaldzīgs pret manu situāciju. Un dēmoni zina, kas viņu pamudināja – banāla zinātkāre vai mana nevaldāmā pateicība asiņu veidā -, taču izrādījās, ka viņai bija vienalga. Es paķēru savu jaku un sekoju viņai uz koridoru. Man šķita, ka ir svarīgi pateikt:
– Paldies. Var būt. Un, lai arī jūs neiejaucāties, pēc tā, ko es šeit redzēju, jūs izskatāties viscilvēcīgākā!
«Neapvainojiet mani ar šādiem salīdzinājumiem,» vampīrs bija sašutis par manu nepārdomāto analoģiju. Un tad viņa klusi piebilda: «Tialla, es tev kaut ko atzīšos.» Man pašam te nav daudz draugu…
Es atkal biju pārsteigts:
– Kā ir ar stāstiem par vampīru nepieredzēto draudzīgumu? Meli?
Šķita, ka viņa domā. Vai arī tā bija tikai parasta pauze viņas gausajā runā.
– Tas nav meli. Bet vampīriem nav nepieciešams pārāk tuvoties vampīriem. Kāda jēga tērēt laiku, ja balvas tik un tā nav, pat teorētiski?
Es iesmējos, pārsteigta par viņas atklāto cinismu. Bet Jānis vakar pareizi pateica – katram sava daba. Nora ir šāda. Tas nav ne slikti, ne labi, ar to vienkārši jāsamierinās. Tāpēc viņa satvēra viņu aiz elkoņa, liekot paātrināt gaitu, un veda uz jau pazīstamo ēdamistabu.
Varbūt daži cilvēki zināja par manu nakts kaunu. Inkubīši ar draudzīgiem smaidiem man pamāja no sava galda, it kā es būtu viņu vecais draugs, bet pārējie uz manu izskatu nemaz nereaģēja. Labi! Galu galā varēja būt sliktāk. Un bezjēdzīgā pļāpāšana ar Noru joprojām novērsa manu uzmanību. Es jau gandrīz biju pabeigusi brokastis, kad no redzesloka pieķēru viņa izskatu. Tikai zils punkts uz apziņas malas, kas ar atbalsīm uzsprāga iekšā. Man pat nebija jāskatās taisni, lai sajustu, ka tas ir viņš. Bet es nevarēju neskatīties. Inirans piemiedza Janosam aci un devās uz izplatīšanas letes pusi.
Mana apetīte pazuda uzreiz. Es piecēlos kājās, apņēmusies nepalikt ar viņu vienā istabā. Galu galā jūtas ir viltotas! Un likt citiem kopā ar viņiem pasmieties ir dārgāk pašam. Nolaidusi galvu, lai ar savu ugunīgo skatienu neaprītu princi, viņa klusēdama steidzās uz