Visas raganas ir kuces vai rektoram vairāk neliet. Jolanta Auziņa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Visas raganas ir kuces vai rektoram vairāk neliet - Jolanta Auziņa страница 12
![Visas raganas ir kuces vai rektoram vairāk neliet - Jolanta Auziņa Visas raganas ir kuces vai rektoram vairāk neliet - Jolanta Auziņa](/cover_pre1370445.jpg)
Kad nonācām sestajā stāvā, komandante no pelēkās kleitas kabatas izņēma atslēgu, aizpogātas līdz kaklam, un atvēra durvis. Es cerēju, ka, tā kā mums nebija viesistabas, vismaz istaba būs mājīga. Velti.
Man uz to nevajadzēja cerēt. Istaba patiešām bija liela, bet ne no komforta smirdēja. Trīs gultas, liels galds, viens krēsls, divi masīvi skapji gandrīz pie ieejas un… viss. Ak, es aizmirsu! Gultas bija klātas ar matračiem, spilveniem un pelēkas veļas kaudzēm. Ne aizkars, ne paklājs, ne kāds vīstošs gobelēns uz akmens sienām. Attēlu pabeidza augstie griesti, kuru stūri klāja liels ažūra tīkls.
Skaistums…
Viena lieta bija laba: logs bija liels, un tas padarīja telpu gaišu. Tikai kaut kas man teica, ka, iestājoties aukstajam laikam, pat tas kļūs par mīnusu – saplaisājušie slēģi neatlaidīgi liecināja par to, ka no tiem tik ļoti pūš ārā, tikai turies.
Kā tajā brīdī es gribēju atgriezties mūsu mājīgajā raganu akadēmijas mājā!
– Ko… Mēs te dzīvosim?! “Stella gandrīz ar šausmām paskatījās uz komandieri, kura acīs mirdzēja tik tikko atturīga gavilēšana.
Viņa saknieba lūpas, liekot virs tām esošajām mazajām melnajām ūsām, kas iepriekš nebija īpaši pamanāmas, uzpūsties un atbildēja:
– Kas tam vainas? Lieliski apstākļi. Gultā ir veļa un maiņas halāti atbilstoši jūsu spējām. Iegūstiet mācību grāmatas no bibliotēkas. Vienkārši neaizmirstiet nodrošināt bibliotekāram noplēšamas lapiņas, kas apstiprina jūsu uzņemšanu. Viņi guļ ar veļu. – Viņa paskatījās apkārt un piebilda: – Vannas istaba atrodas aiz šīm durvīm.
Mēs sekojām viņas rokai un pie ieejas ieraudzījām neuzkrītošas durvis. Mūsu kurators uzmanīgi pagrieza rokturi un atvēra to. Tur no pirmā acu uzmetiena viss bija diezgan pieklājīgi, bet pati telpa nebija pat maza, bet niecīga – lai normāli noliektos pāri izlietnei, kas atradās tieši pretī durvīm, šīs durvis labāk atstāt vaļā. Pat mūsu kurators bija pārsteigts un uzmeta komandierim jautājošu skatienu.
"Jā, vannas istaba šeit ir maza," viņa mierīgi atbildēja. – Bet viņa ir šeit. Pirmkursnieku tornī ir tikai viena vannas istaba, un tā atrodas pagrabā. Tātad jūs varētu teikt, ka jums ir paveicies. Lejā tie, protams, ir lielāki, bet tur ir arī vairāk iedzīvotāju. "Viņa paskatījās uz mums ar augstprātīgu skatienu un jautāja: "Vai ir vēl kādi jautājumi?" – Un tad viņa atbildēja: – Nē. Apbrīnojami. Iekārtojies. Un pasteidzies uz ievadlekcijām. Mūsu skolotājiem nepatīk, ja cilvēki kavējas uz stundām. "Pilnīgā klusumā viņa pagriezās un, gandrīz pazudusi no redzesloka, ņirgājoties piebilda: "Mums ir maz brauniju, personīgo telpu uzkopšana ir pašu studentu atbildība." Apģērbu var tīrīt pa labi esošajā tīrīšanas skapī tas darbojas ar pārtraukumiem, bet pagaidām nav ar ko aizstāt; – Un beidzot pazuda no redzesloka. – Sasodīts! – pēkšņi no kāpnēm atskanēja dusmīga skaņa. – Atradu, kur nolikt koferus!
Tas, ka šī nokaltusi rauda sadūrās ar mūsu koferiem, droši vien varēja mūs iepriecināt, taču mēs sastingām sastinguši, paskatījāmies blāvā istabā, kurā mums bija jādzīvo līdz pat Ziemas ballei, un lēnām sapratām, cik lielās nepatikšanās esam nonākuši. .
"Tas ir ūsains ūdrs," mūsu kurators pēkšņi dusmīgi sacīja. "Viņš domā, ka, tā kā viņa ap kaklu ir aplikusi amuletu kaudzi, viņa var darīt raganām nepatīkamas lietas?!" Tas ir ok. Vēl nav vakars. “Viņa savelkās kopā ar gribas piepūli. Mēs nekad neesam redzējuši šo sievieti tik dusmīgu. Viņa pat mūsu dēkas akadēmijā uztvēra kaut kā savādāk. Jā, viņa bija dusmīga, bet ne tā. – Neuztraucieties, meitenes. Es tev nedarīšu pāri,” un sauca mazliet skaļāk: “Jaunekli, atnes savas mantas.” Pagaidām iekārtojies un ej uz nodarbībām, skaties grafiku galvenajā zālē. Mēs jau runājām par fakultātēm. “Tad viņa sastinga vietā, smaidot paskatījās uz mums un apskāva. – Lai veicas, raganas. Viss būs labi,” un pazuda lejā pa kāpnēm.
Mēs skumji paskatījāmies uz viņu.
"Jā," puisis nosvilpa, kad nolika mūsu koferus stūrī un paskatījās pa istabu. – Kāpēc komandieris ir tik dusmīgs uz jums? Jums šeit ir kaut kāda cietuma kamera, nevis istaba.
"Tātad mums tas nešķita," es paskatījos uz viņu. "Jūs nekad nezināt, varbūt visi jūsu nākamie burvji dzīvos šādi."
– Nē, par ko tu runā! Šeit ir omulīgi. Vismaz sienas ir drapētas un aizkari karājas. Gultas nav tik nobružātas,” viņš nopētīja koka kaut ko, kam kājas grasījās lūzt, ko nograuzusi koku vabole, “galdi nav tik veci,” viņš paspēra dažus soļus un nopūšoties piebilda: "un grīdas nav tik čīkstošas."
"Šķiet, ka pie mums viss "nav tā", " Kasandra nopūšoties sacīja, piegāja pie galda un nobrauca ar pirkstu pa galda virsmu.
Uz pirksta bija palikusi putekļu kārtiņa.
"Nu, uzreiz ir skaidrs, kā viņi mūs šeit gaidīja," Stella paraustīja plecus.
“Ja tevi pabaro tāpat, tad…” Es bezpalīdzīgi apsēdos uz kofera.
"Nē, nē, ēdiens ir labs," puisis steidzās mani uzmundrināt. "Vēlāk apskatīšu tavu skapi, varbūt varu to salabot." Esmu no mājsaimniecības nodaļas, un man patīk iedziļināties visdažādākajās ierīcēs. Ja jūs neiebilstat, protams.
– Mēs visi esam par to! – blondīne paskatījās uz viņu. – Mani sauc Stella.
"Alai," puisis viņai uzsmaidīja.
– Kasandra.
"Matilda, varbūt tikai Tilda," es iepazīstināju ar sevi. – Paldies, Alai, ka palīdzēji mums ar mūsu koferiem.
– Nāc, man tas nebija grūti. Starp citu, kāds ir darījums ar jums un van Dūzu?
"Man ar viņu nav nekāda sakara," es saraucu pieri.
– Kā ar viņu un tevi? – puisis pasmīnēja. – Labi, es neiejaukšos. Bet viņš ir atriebīgs un turklāt no kaujas nodaļas. Gaidiet nepatikšanas. Viņi visi tur ir aizkustinoši – tas ir rāpojoši.
– Un tu? Tev nekas nenotiks? "Tu mums palīdzēji," es satraucos, skatoties uz puisi, kurš nebija sportists.
Uz ko viņš tikai pasmaidīja.
– A! Mājstrādnieki ir mūžīgā konfliktā ar kaujiniekiem. Viņiem nez kāpēc šķiet, ka viņu nodaļa ir pati foršākā, un mūsējā nekam neder. Mums jāpierāda pretējais. Tāpēc es vienkārši priecājos nokaitināt šo virzuli.
– Kam?
– Nu, van Duza. Mēs viņu saucam par virzuli aiz muguras.
Es tik ļoti smējos, ka gandrīz nokritu no čemodāna. Arī meitenēm tas likās smieklīgi, un drīz vien mēs visi smējāmies. Nu, vai mums tiešām nevajadzētu raudāt?
Nē, galu galā šeit nav tik slikti. Un mēs sakārtosim istabu. Mēs esam raganas vai