Visas raganas ir kuces vai rektoram vairāk neliet. Jolanta Auziņa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Visas raganas ir kuces vai rektoram vairāk neliet - Jolanta Auziņa страница 7
![Visas raganas ir kuces vai rektoram vairāk neliet - Jolanta Auziņa Visas raganas ir kuces vai rektoram vairāk neliet - Jolanta Auziņa](/cover_pre1370445.jpg)
* * *
Knock-klak-knock… Knock-knock-nock… Knock-knock-nock…
– Jadja, vai aiz mūsu loga ir apmetusies dzenis? – neatverot acis, es jautāju.
Man ļoti gribējās gulēt. Mēs devāmies gulēt tikai rītausmā, un agri no rīta mūs jau ielaužas nepatīkamas lietas.
"Es nezinu," mans draugs atbildēja tāpat, nesteidzoties mosties.
– Nolādējiet viņu, vai ne?
– Nolādē sevi, es guļu.
Viņa pagriezās pret sienu un aizsedza galvu, stingri nolēmusi vairs ne uz ko nereaģēt.
Es zināju: ja Jadja vēlas, viņa var gulēt, pat ja pasaules gals ir netālu, nevis kā dzenis knābā pie loga. Bet mana nervu sistēma ir tālu no ideālas. Man vajadzēja atvērt acis.
Pacēlies uz elkoņa, es paskatījos ārā pa logu:
– Klau, dzenis ir par maz paēdis…
Vārdi joprojām bija iestrēguši kaklā, jo akadēmijas galvenais krauklis neatlaidīgi dauzīja pa mūsu logu! Protams, pareizāk būtu teikt Akadēmijas galvenās raganas krauklis, bet tieši viņš bija galvenais krauklis jeb – savā starpā un bez lieciniekiem – Khe kungs, bet viņa kundzei – Ārčijs. Parasti viņš lidoja pie vainīgajām raganām un sauca tās uz paklāja pie Galvenās. Bet es tikko ierados akadēmijā un vēl nav bijis laika kļūt dīvaini! Šķiet… Nē, man galīgi nebija laika!
– Apkārt! Beidz dr-r plēst!
Man vajadzēja uzlēkt un ātri atvērt logu.
Krauklis nolēca no palodzes uz mūsu galda un stomījās apkārt, vērīgi aplūkodams apkārtni.
– Klepus, klepus. Drīz ir pusdienas, un jūs visi esat aizmiguši. Galvenais šajā laikā jau ir izdarīts tik daudz! Ja vien tu zinātu, kur viņa šorīt atrodas… Klepus, klepus – un viņš nozīmīgi apklusa.
– Kur? – Es nevarēju nepajautāt, nogludinot savus izspūrušos matus.
"Bet es jums neteikšu," atbildēja šis kaitīgais zemknābis, turpinot pļaut apkārt ar savām nekaunīgajām acīm, kaut gan pareizāk būtu teikt knābjknābis. Tāds viņš ir! – Tu to uzzināsi pats. Klepus klepus.
– Kas?! – Bet tas ir negaidīts pavērsiens sarunā.
– Galvenais, es saku, gaida jūs savā kabinetā. "Pārraksti," Krauklis iztaisnoja spalvu, kas gandrīz izkrita no viņa spārna, pagriezās un izlidoja uz ielas.
Nē, viņš ir īsts knābis! Tāpēc iekaisiet raganas zinātkāri un lidojiet prom!
Es paskatījos uz Jadju, kura mierīgi krāca. Es ļoti gribēju dalīties, bet es tikai aizkaitināti nopūtos un skrēju uz vannas istabu sakopt sevi.
Kāpēc galvenā ragana mani uzaicināja pie sevis un kā tas ir saistīts ar viņas rīta ceļojumiem? Ah-ah-ah! Es plosos no ziņkārības! Nē, Khe kungam vēl jānoplūk dažas lolotas spalvas. Jūs to nevarat izdarīt ar raganām!
* * *
Saule karsēja man pakausī, un es nožēloju, ka neuzvilku cepuri. Man bija steiga, tāpēc izskrēju ārā pat nepaēdusi brokastis, kas ļoti sajūsmināja mājsaimnieci, kura pēdējā brīdī iegrūda man rokā pīrāgu ar ābolu ievārījumu. Galu galā viņa mums ir laba. Bet tagad es gribēju ūdeni. Vēl labāk, atdzesē augļu sulu. Šajos laikapstākļos – tieši pareizi.
Es nopūtos un ieraudzīju, ka Stella parādās uz nākamās takas un ar satrauktu skatienu izgāja uz galveno aleju nedaudz man priekšā. Nepatīkams cilvēks. Acis ir naivas, blondīne ir blonda, bet es mēģināšu to tā aizķert – tas nolādēs, kā ne katra pieredzējusi ragana. Man vienreiz ar to nācās saskarties. Es pat neatceros, ko mēs ar viņu nedalījāmies, bet es joprojām nevaru viņai piedot neglīto tauku pūtīti uz deguna. Tāpat kā viņa man ielēja mīlas dziru. Veselas divas stundas viņa sekoja mūsu vārtsargam, gurdeni nopūtās un žēlojās, ka viņš nav princis, kaut arī ļoti līdzīgs viņam. Skaidrs, ka mūsu laipnais vectēvs nevēlējās pēc prinča, nedz arī sapņoja par meitenes sapņiem. Nekavējoties tika atrasts iemesls tik intensīvai mīlestībai un izvēlēts pretlīdzeklis. Tajā laikā es vēl nebiju sasniedzis atbilstošu prasmju līmeni, tāpēc mīlestības burvestība tika ātri noņemta. Bija vēl pāris sadursmes, un kopš tā laika mēs cenšamies viens otram nekaitēt un kopumā ievērot distanci. Nu tādi satricinājumi no zila gaisa.
Tā mēs sasniedzām galveno ēku, iegājām pa lielajām ozolkoka durvīm un sākām kāpt pa kāpnēm. Paskatījušies viens uz otru sānis, viņi pagriezās pa labi otrajā stāvā, sasniedza galvenās raganas uzņemšanas telpas durvis un atkal paskatījās viens uz otru sānis. Kurš ienāks pirmais? Viņi sastinga, sakrustoja rokas uz krūtīm un skatījās viens uz otru.
Kāpēc šis baltais ūdrs ieradās šeit? Krauklis nevarēja viņu saukt līdzi. Mums nav kopīgu valodu. Nē un tā nevar būt!
Vai varbūt…
Šķiet, ka mums radās tādas pašas domas, jo mēs atkal skatījāmies viens uz otru, bet daudz aizdomīgāk.
"Tu tagad izskaties kā divi kaķi, kas izliekuši muguru un šņāc," tas pēkšņi izklausījās ļoti tuvu.
Ejot starp mums, durvis atvēra slavenākā kursa studente Kasandra van Rūža.
Mēs ar Stellu neizpratnē saskatījāmies, negaidot tādu mums adresētu īpašību no klusās raganas. Viņi reizē šņāca un gāja viņai pakaļ. Man izdevās pirmais izslīdēt pa durvīm, kas izpelnījās neapmierinātu skatienu aizmugurē un, mīļi smaidot, sasveicinājos ar veco, strīdīgo Galvenās raganas sekretāri. Tieši to raganas un lielākā daļa skolotāju nevēlējās redzēt. Es domāju, ka tieši viņa dēļ visi labprātāk risināja lielāko daļu konfliktu un strīdīgo jautājumu paši, nevis cēla tos uz galveno biroju.
"Mēs esam nonākuši līdz apakšai," ķērka šis mūžīgi neapmierinātais, lieldeguna, sirmais vīrs ar nesamērīgi garām ausu ļipiņām, kuras viņš bieži vilka aiz ieraduma, un skatījās uz mums ar dūrīgu skatienu. – Apskatiet izlasi: melna, blonda un sarkana. Nu kāpēc tu sit savu zaļo zenki? Nāc iekšā. Madam Minerva jūs gaida.
Nu pagājām garām, bet nu Stella paspēja ložņāt uz priekšu. Lūk, baltmatainā čūska!
– Kasandra, Stella, Matilda, nāciet iekšā un apsēdieties. Prieks tevi redzēt.
Mēs sasveicinājāmies viens ar otru nesaskaņotā korī, apsēdāmies uz trīs speciāli mums noliktiem krēsliem viņas galda priekšā un, svinīgi saliekot rokas uz ceļiem, veltīti skatījās uz galveno istabu. Viņa nolika elkoņus uz galda, atbalstīja zodu uz saliktām rokām un smaidot paskatījās uz mums.
Šāda pašapmierinātība mani satrauca, un es neviļus rosījos savā krēslā. Un es neesmu viens.