Visas raganas ir kuces vai rektoram vairāk neliet. Jolanta Auziņa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Visas raganas ir kuces vai rektoram vairāk neliet - Jolanta Auziņa страница 11
![Visas raganas ir kuces vai rektoram vairāk neliet - Jolanta Auziņa Visas raganas ir kuces vai rektoram vairāk neliet - Jolanta Auziņa](/cover_pre1370445.jpg)
– Un ja viņš ir pūķis?! Tas padara to vēl sliktāku!
Sieviete samiedza acis un uzmeta man novērtējošu skatienu.
– Tātad tu nokavēji šo lekciju. Nu būs nodarbība tev. Un nākotnei: nepalaidiet garām nodarbības!
– Kāds tam sakars ar…
– Visi! Laika ir maz. Man vēl ir laiks jūs reģistrēties un atgriezties akadēmijā pirms pusdienām. Čau! Treneris! Nāc šurp! – viņa uzkliedza mūsu šoferim un pamāja ar roku.
Izmisīgi domāju: kādu lekciju es nokavēju un kā tas attiecas uz pūķiem?
– Meitenes, paņemsim savas mantas. Pagalma garu te tikpat kā nav. Nav neviena, kas palīdzētu.
– Kāpēc ne?! – Stella bija sašutusi.
Un es viņu ļoti labi sapratu. Vairāku koferu ienešana tornī nezināmā stāvā joprojām ir prieks. Turklāt viņa savāca visvairāk lupatu no visām.
– Vai mums neviens nepalīdzēs? – Kasandra neizpratnē viņu atbalstīja, vērodama, kā kučieris izliek viņas koferus, kas bija piepildīti ar grāmatām.
Šeit katastrofas mērogs ir daudz lielāks nekā Stellai – šie koferi sver kā laukakmeņi. Man bija neapdomība palīdzēt viņai vienu no tiem nodot kučierim iekraušanas laikā. Un arī mani koferi ar daudziem zāļu flakoniem nav pūkaini.
"Nē," kurators līdzjūtīgi paskatījās uz mums.
Mēs bezpalīdzīgi skatījāmies apkārt un es pēkšņi ieraudzīju pazīstamu augstprātīgu seju.
– Duglass? – Es biju pārsteigts.
– Matilde! – Viņš ļauni pasmīnēja, tuvojoties. – Tas ir tas, ko tavs tētis tik neatlaidīgi slēpj…
"Es tevi nesaprotu," es paraustīju plecus.
– Nu, kā ar to? Neviens īsti nezināja, kur tu mācies, un tad notika šis pagrieziens.
"Es nesaprotu, ko tu ar to domā," es atkal izskatījos pēc muļķes.
Bet tas neizdevās labi. Mans tēvs neglaudīs man pa galvu par šādu atmaskošanu. Vispār viņš periodiski piedraud mani atstāt bez pūra, ja kāds uzzinās, ka esmu ragana. Tagad, šķiet, draudi tiek realizēti, jo šis augstprātīgais tītars, kas tantei tik ļoti patika, noteikti neklusēs.
"Nu, labi," puisis iesmējās, skatoties uz mani augšā un lejā.
– Jaunekli, vai jūs vēlētos pasveicināties? – kuratore samiedza acis.
– PAR! Protams, ka gribu! Piedod man par manu nepieklājību,” un puisis, paslēpis lūpu kaktiņos ironisku smaidu, paklanījās mums. – Duglass van Dūzs.
Kā es gribēju viņam tagad iesist ar kaut ko smagu…
– Tātad, varbūt varat palīdzēt mums nest mūsu koferus? – mūsu blondīne uzmeta viņam acis. – Starp citu, mani sauc Stella.
"Viss būs atkarīgs no tā, vai Matilda man par to pajautās," viņš nekaunīgi pasmīnēja.
Kas par stulbi. Viņš bija aizvainots, ka es viņam devu savu laulību. Bet es diezgan pieklājīgi runāju ar viņu savu vecāku mājā. Vismaz es to nesūtīju, lai gan ļoti gribēju. Un tagad viņš droši vien atcerējās mūsu toreizējo dialogu.
– Matilda, precē mani.
– Duglas, esmu glaimots par tavu ierosinājumu, taču es vēl netaisos precēties, neskatoties uz to, ko par to domā mani vecāki. Man ir dažādi uzskati par dzīvi.
Puiša skatiens kļuva auksts:
– Citi uzskati? Cik interesanti…” viņš iesmējās. – Kāpēc tad tavs tēvs runāja ar manējo? – neizpratnē paraustīju plecus. Vairāk nekā vienu reizi es teicu tēvam, lai viņš nemeklē man sērkociņu, bet tas nebija lietderīgi. "Bet es otrreiz neierosināšu," puisis pēkšņi samiedza acis.
"Un tas nav nepieciešams," es biju pārsteigts par šādu jautājuma uzdošanas veidu.
Puiša skatiens kļuva ļoti ass.
– Tu pati lūgsi, lai paņemu tevi par sievu! – viņš pārgāja uz “tu”. – Esmu topošais kaujas mags. Karalistes elite!
– Klau, elite… – Kā es gribēju viņam pateikt kaut ko jēgpilnu un piedauzīgu, bet mana audzināšana to neļāva. "Durvis ir tur," un piebilda, kad viņš jau bija piecēlies un asi pagriezās: "Tas ir tas, kurš es noteikti nekad neko neprasīšu!"
"Redzēsim," viņš teica un, pagriezies, izgāja no viesistabas, kur stūrī sēdēja krustmāte Sesīle, lai mūs netraucētu, bet gan pārmetoši nopūšoties vērotu "baložu dūkoņu".
Un tagad viņš vēlas, lai es viņam pajautāju? Jā, es vienkārši uzvilkšu savas zeķes augstāk.
"Es pajautāšu," es mīļi pasmaidīju, atbildot, "tas puisis." Viņš noteikti neignorēs lūgumu un neatteiks meiteņu palīdzību sarežģītā situācijā. Jauns vīrietis! – Es uzreiz pamāju ar roku garam, kalsnam puisim ar nejauši ieveidotiem cirtainiem matiem, kurš domīgi skatījās uz kaut ko akadēmijas fasādē. – Jā jā! Tu! – viņa noskaidroja, kad viņš pārsteigts iedūra sev ar pirkstu krūtīs. Un, kad viņš vilcinādamies piegāja klāt, ieraugot Duglasu, kas viņā skatās, viņa jautāja: "Lūdzu, palīdziet mums nest mūsu koferus." Mēs nedomājām, ka šeit viss ir tik saspringts ar pagalma gariem. – Viņa uzmeta lielas lūdzošas acis un pasmaidīja.
– S-protams! – viņš kautrīgi pasmaidīja atbildē. Viņš kaut ko čukstēja, piespēlēdams ar roku, un mūsu koferi pacēlās gaisā. – Kur to ņemt?
– PAR! Tas ir tas, ko es saprotu – maģija! – es priecīgi saliku rokas un tikai ar milzīgu gribas piepūli neizbāzu mēli topošajam līgavainim. – Iemācies, Duglas, kā nākt palīgā meitenēm.
Stella nicinoši šņāca, ejot viņam garām – protams, viņas lūgums tikko tika ignorēts! – labi, Kesija pauda viņai solidaritāti, paceļot aso degunu.
Kuratore uz to neko neteica, bet ar neatkarīgu skatienu aicināja mūs viņai sekot.
Trešā kursa sieviešu kopmītne atradās vienā no pils sānu torņiem. Apakšā mūs sagaidīja gara auguma, ļoti tieva sieviete ar bargu sejas izteiksmi, kurai ieraugot mūs, izslīdēja riebums.
Mēs ar meitenēm saskatījāmies, gatavojoties ne pārāk siltai sagaidīšanai. Sieviete ieņēma mierīgu sejas izteiksmi, sveicināja mūs, uzlika sev ap kaklu dažus amuletus un iepazīstināja ar sevi:
– Esmu sieviešu kopmītnes komandiere Grēta Troma. Mani brīdināja par tevi. Sekojiet man. – Un viņa mūs veda uz sānu kāpnēm. – Šajā tornī tagad dzīvo otrā un trešā kursa studenti. Pirmais stāvs ir lielākais, tajā ir desmit istabas. Katrā istabā