Maģa kara līgava. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Maģa kara līgava - Edgars Auziņš страница 6
![Maģa kara līgava - Edgars Auziņš Maģa kara līgava - Edgars Auziņš](/cover_pre1376794.jpg)
Mana ierašanās izraisīja nelielu izbīli virtuvē, bet man iedeva divas bļodas zupas ar maizi, pīrāgu šķīvi, karstu uzlējumu un divus ābolus.
Ar savu laupījumu es atgriezos istabā, kur kamīnā jau dega uguns, un tās priekšā Lapsa sēdēja uz paklāja un skatījās uz viņu, pat nepamirkšķinot.
– Liza, varbūt vari pāriet pie galda? Citādi ēst zupu uz grīdas ir neērti.
Viņa pagrieza skatienu man aiz muguras, kurā šķita, ka dejo liesmas. Tas bija rāpojoši un skaisti vienlaikus.
"Jā, es nāku," pat mans vēders sāka gaudot, jo nokavēju brokastis.
Meitene paņēma maizes gabalu, pielika to pie deguna gala un dziļi ieelpoja smaržu.
"Ak, tas smaržo garšīgi," viņa teica. – Īsta maize!
– Vai viņš ir savādāks? – Mani pārsteidza šāda frāze.
Viņa tikai neskaidri paraustīja plecus un iekoda. Es to rūpīgi sakošļāju un ar tādu baudu, ko nesapratu, tad apēdu zupu.
Es viņu klusībā vēroju. Viņa neizskatījās pēc mežonīgas meitenes, ar rokām nezvejoja gaļu zupā, neplusoja, bet arī neizrādīja augstas sabiedrības manieres. Viņa ēda uzmanīgi un mierīgi, bet ar acīmredzamu baudu.
Mans personīgais noslēpums jāatrisina, bet tas mani nemaz nebiedē!
6. nodaļa
Crispin
Es gribēju uzzināt visu par šo meiteni. Es ļoti priecātos uzzināt, par ko viņa tagad domā un par ko skumst, bet es baidījos viņu atbaidīt ar savu vērīgo uzmanību. Viņa pat gribēja pati iekurt kamīnu, lai gan man bija nepieklājīgi piespiest kādu dāmu strādāt pie manis, bet es nolēmu uz viņu neizdarīt spiedienu, jo viņa izskatījās pilnīgi apmaldījusies.
Es nezinu, kas ar viņu notika, bet es noteikti uzzināšu. Man tikai jābūt pacietīgam, un tad viņa man visu izstāstīs pati. Es zinu, ka pacietība ir tikums, bet diemžēl man tās nepieder, tāpēc man ir jāpieliek titāniskas pūles pret sevi.
Tomēr šādas meitenes dēļ ir vērts mēģināt.
Kad viņa atstūma paplāti, es zināju, ka ir pienācis laiks atrast istabu, kur viņa dzīvotu.
"Lapsa, ja tu esi paēdis, tad es iesaku atrast tev vietu, kur tu vari gulēt," viņš pieklājīgi ieteica viņai.
– Tikai vieta? – viņa izsmejoši pasmaidīja. – Vai viesmīlības istabai nepietiek? Es neesmu lepns, es varu gulēt uz paklāja blakus durvīm.
– Es nepavisam ne to domāju! Kas tu?! – Mani pārsteidza šāds pieņēmums.
Man nekad nebūtu ienācis prātā, ka manus vārdus var tā uztvert, jo es biju gatava viņai atdot visu! Viss šis garnizons, es, mana gulta un viss, kas man ir papildus, tikai maigi paskaties uz manu pusi, un šeit, lūdzu, ir paklājs pie durvīm.
– Nenoslogojiet sevi, es jokoju.
“Ah-ah, labi, ka šādos apstākļos tava humora izjūta nepievīla,” es saskrāpēju pakausi kā ciema ķipars.
Mēs piecēlāmies no galda un izgājām koridorā. Es pats, protams, zināju, kā pārvietoties garnizonā ne labāk kā viņa, tāpēc vienkārši nolēmu pastaigāties pa gaiteni un paskatīties, kas tur ir.
Aiz pirmajām durvīm bija kaut kāds skapis, aiz otrajām bija mantu noliktava, bet aiz trešajām bija guļamistaba, turklāt tukša.
– Klausies, Krispin, vai tu kādreiz esi bijis šajā cietoksnī?
"Nē, es tev teicu, ka tikko ierados, man vēl nav bijis laika iekārtoties," es paraustīju plecus.
"Tieši tā, piedod, es tiešām to teicu, vienkārši aizmirsu," viņa novērsa acis uz sāniem.
– Tas ir labi, tā notiek ar visiem. Jūs uz minūti novēršat uzmanību un aizmirstat.
– Paldies par atbalstu, bet es pats saprotu, ka esmu nedaudz izklaidīgs.
Es atvēru durvis plašāk, lai parādītu viņai savas nākotnes mājas. Tas arī, godīgi sakot, nebija īpaši ērts: gulta, pelēks valdības izdots gultas pārklājs, galds pie kamīna, logs, rakstāmgalds ar atzveltnes krēslu, drēbju skapis, tas arī viss.
– Atvainojiet, ka istaba nav ļoti skaista, bet tā nav tālu no manis. Ja kaut kas notiek, vienmēr var piezvanīt, es dzirdēšu.
– Vai jūs domājat, ka kaut kas notiks? – viņa bija pārsteigta.
– Kā es varu zināt, kas var notikt šajā dzīvē, labāk ir iepriekš sagatavoties.
– Lieliska dzīves pozīcija. Es jau sen pamanīju, ka šeit viss ir kaut kā blāvs. Kā cilvēki nejūtas traki tādā vienkrāsainā krāsā?
– Ko, par ko viņi neprāto?
– Melnā, baltā un pelēkā krāsā. Vai tas ir skaidrāk?
– Kurš teica, ka viņi neiet? Ikviens vēlas košas krāsas, tāpēc militārpersonas tiek sūtītas atpakaļ uz dzimtajām zemēm atvaļinājumā, lai apskatītu zaļumus, zilo ūdeni un citas krāsainas lietas.
– Tātad jūs atgriezāties šeit no atvaļinājuma?
– Nē, tas ir mans jaunais uzdevums.
– Un ko tu izdarīji nepareizi, ka tiki aizsūtīts uz tādu tuksnesi? Pavedināja kāda sievu?
– Kāpēc tu izlēmi?
– Tava seja ir skaista.
– Paldies, protams, bet es neko tādu nedarīju, mani paaugstināja amatā, padarot mani par garnizona vadītāju.
– Nu, es nezinu, šķiet, ka viņi tika paaugstināti par kaut ko sliktu. Lai gan tu neizskaties pēc burvja, kas kaitē citiem.
– Katrā ziņā paldies. Un uz ko ir balstīti secinājumi?
"Tu man palīdzēji, tāpēc es noteikti uzskatu, ka slikts cilvēks neriskētu ar savu dzīvību."
– Protams, es nevaru atbildēt par visiem, bet kopumā lielākā daļa vīriešu nāktu palīgā tiem, kas nonākuši grūtībās.
“Manuprāt, tu pārāk labi domā par cilvēkiem,” meitene klusi atbildēja, “dzīvē var satikt dažādus neliešus, pat ja ārēji viņi izskatās pēc kārtīgiem cilvēkiem, smaida tev un varbūt pat ir skaisti kā dievi, bet viņu dvēseles trūd.
"Tu neesi pārāk jauns, lai būtu laiks satikt tādus cilvēkus," es pārsteigta paskatījos uz Lapsu.
"Jums nav jādzīvo simts gadi, lai satiktu zemisku cilvēku."
– Principā