Tihenevad varjud. V. E. Schwab
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Tihenevad varjud - V. E. Schwab страница 9
![Tihenevad varjud - V. E. Schwab Tihenevad varjud - V. E. Schwab](/cover_pre215304.jpg)
„Hästi,” katkestas Alucard ta mõttelõnga. „Lihtsam küsimus. Kas sul on ka eesnimi, preili Bard?” Lila kergitas kulmu. „Jah, jah, ma tean, et sa oled naine. Õukonnas võidaks sind tegelikult ka väga kenaks poisiks pidada, aga laevadel töötavatel meestel kipub tavaliselt olema natuke rohkem…”
„Lihaseid?” pakkus Lila.
„Ma tahtsin öelda näokarvu.”
Lila muigas tahes-tahtmata. „Kui kaua sa juba teadnud oled?”
„Sellest hetkest peale, kui sa pardale tulid.”
„Aga sa lubasid mul jääda.”
„Sa äratasid minus uudishimu.” Alucard täitis oma klaasi uuesti. „Räägi mulle, mis sind minu laevale tõi?”
„Sinu mehed.”
„Aga ma nägin sind tol päeval. Sa tahtsid pardale tulla.”
Lila silmitses teda ja ütles siis: „Mulle meeldis su laev. See paistis hinnaline.”
„Oh, ongi.”
„Kavatsesin oodata, kuni meeskond maale läheb, siis sinu tappa ja Öötorni endale võtta.”
„Milline otsekohesus,” venitas mees oma veini rüübates.
Lila kehitas õlgu. „Ma olen alati endale piraadilaeva igatsenud.”
Selle peale pahvatas Alucard naerma. „Mis paneb sind arvama, et ma olen piraat, preili Bard?”
Lilal venis nägu pikaks. Ta ei saanud aru. Ta oli näinud, kuidas nad alles üleeile ühe laeva kaaperdasid, kuigi tema oli laevale võetud ja mastikorvist jälginud, kuidas mehed võitlesid, rüüstasid ja seejärel värske saagiga edasi seilasid. „Kes muu sa olla saad?”
„Ma olen kaaper,” selgitas mees lõuga õieli ajades. „Vana hea Arneesia krooni teenistuses. Seilan Mareshite loaga. Jälgin siinseid meresid ja kannan hoolt mis tahes tülitajate eest, keda siit leian. Miks ma muidu sinu arvates kuninglikku keelt nii hästi valdan?”
Lila vandus endamisi. Mõni ime, et mehed tolles kompassiga kõrtsis nii teretulnud olid. Nad olid korralikud meremehed. Selle mõtte peale ta tuju pisut langes.
„Aga sa ei seila kuningliku lipu all,” märkis ta.
„Eks ma ju võiksin…”
„Aga miks sa seda siis ei tee?” nähvas tüdruk.
Alucard kehitas õlgu. „Poleks vist nii lõbus.” Ta kinkis Lilale uue naeratuse, sellise kavala. „Ja nagu ma ütlesin, võiksin ma sõita kuningliku lipu all, kui tahaksin, et mind iga nurga peal rünnataks – või kui tahaksin saagi eemale peletada. Aga ma olen oma laevast üsna sisse võetud ega taha näha seda uppumas, samuti ei ole mul huvi oma tööst ilma jääda, sest mul pole midagi ette näidata. Ei, öötornlased eelistavad vähem silmatorkavalt sisse imbuda. Aga me pole piraadid.” Ju ta nägi, kuidas Lila seepeale lössi vajus, sest lisas: „Kuule, ära tee nii pettunud nägu, preili Bard. Pole ju vahet, kas nimetada seda kaaper– või piraadilaevaks, erinevus on ainult tähtedes. Tähtis on vaid see, et mina olen selle laeva kapten. Ja ma kavatsen oma ametit ja elu hoida. Mis toob meid tagasi küsimuse juurde, mida sinuga peale hakata.
Mees, kelle sa esimesel õhtul surnuks pussitasid, Bels… su naha päästis ainult tõik, et sa tapsid ta maal ja mitte merel. Laevadel kehtivad reeglid, Bard. Kui oleksid tema verd minu laeva pardal valanud, poleks mul olnud teist valikut, kui sinu oma valada.”
„Sa oleksid ikkagi võinud seda teha,” tähendas Lila. „Su meestel poleks kindlasti midagi selle vastu olnud. Nii et miks sa mind säästsid?” See küsimus oli teda painanud tollest esimesest õhtust saadik.
„Ma olin uudishimulik,” vastas mees ja vahtis kaminatule rahulikku valendavasse valgusesse. „Pealegi,” lisas ta ja ta tumedate silmade pilk vilksas uuesti Lila poole, „ma olin juba kuid otsinud võimalust, kuidas Belsist vabaneda – see reeturlik närakas varastas minu tagant. Nii et paistis, et sa tegid mulle teene, ja ma otsustasin samaga vastata. Sinu õnneks vihkas enamik meeskonnast seda tõbrast nagunii.”
Esa ilmus kapteni tooli kõrvale, suured lillad silmad Lilat vahtimas – või põrnitsemas. Loom ei pilgutanud silmi. Lila oli üsna kindel, et kassid peaksid silmi pilgutama.
„Niisiis,” sõnas Alucard end sirgu ajades, „sa tulid pardale kavatsusega mind tappa ja mu laev röövida. Sul on olnud aega terve nädal, miks sa siis üritanud ei ole?”
Lila kehitas õlgu. „Me pole randunud.”
Alucard kõhistas naeru. „Kas sa oled alati nii võluv?”
„Ainult oma emakeeles. Mu arneesia keel, nagu sa isegi märkisid, jätab kõvasti soovida.”
„Kummaline, arvestades, et ma pole veel kordagi kohanud inimest, kes oskab õukonna keelt, aga lihtrahva oma mitte…”
Kapten vakatas, oodates ilmselgelt vastust. Lila rüüpas oma veini ja laskis vaikusel süveneda.
„Tead mis,” jätkas mees, kui oli selge, et Lila tema kannul sellele rajale astuda ei kavatse. „Veeda õhtud minuga ja ma aitan sul keeleoskust lihvida.”
Selle peale oleks Lila äärepealt veini kurku tõmmanud ning jäi siis Alucardi jõllitama. Mees naeris – see oli kerge ja loomulik heli, kuigi kassi kasukas selle peale võdises. „Ma ei mõelnud seda nii,” ütles ta end jälle kogudes. Lilal oli tunne, nagu oleks ta klaasis oleva joogi värvi. Tema nägu tulitas. Ta tundis tahtmist mehele rusikaga virutada.
„Ole mulle seltsiks,” proovis mees uuesti, „ja ma hoian su saladust.”
„Ja lasen meeskonnal mõelda, et sa magatad mind?”
„Oh, vaevalt nad seda mõtleksid,” vastas Alucard käega rehmates. Lila püüdis solvumist alla neelata. „Ja ma luban, et soovin vaid vestlemise rõõmu. Ma olen sulle isegi arneesia keele juures abiks.”
Lila kopsis sõrmedega vastu tooli käetuge ja mõtles järele. „Hästi,” sõnas ta. Ta tõusis püsti ja astus laua juurde, kus ta nuga ikka veel kaartide peal lebas. „Aga ma tahan vastutasuks üht teenet.”
„Naljakas, minu meelest on teene juba see, et lubasin sul oma laevale jääda, hoolimata tõsiasjast, et sa oled valetaja, varas ja mõrtsukas. Aga palun, jätka.”
„Võlukunst,” ütles Lila nuga uuesti tuppe pistes.
Mees kergitas oma safiirkaunistusega kulmu. „Mis sellega on?”
Lila kõhkles ja püüdis õigeid sõnu valida. „Sa valdad seda.”
„Ja siis?”
Lila võttis taskust Kelli kingituse ja asetas selle lauale. „Ma tahan seda õppida.” Kui ta tahab