Tihenevad varjud. V. E. Schwab
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Tihenevad varjud - V. E. Schwab страница 7
![Tihenevad varjud - V. E. Schwab Tihenevad varjud - V. E. Schwab](/cover_pre215304.jpg)
Selle asemel keerati ta randmete ümber umbes samasugune nahkpael nagu see, mille küljest ta oli rahapauna lahti kaksanud, ja tõmmati kõvasti pingule, misjärel ta mööda kaid edasi talutati.
Meeste hääled täitsid ta pea nagu sumin, milles üks sõna tungis esile sagedamini kui teised.
Casero. Lila ei teadnud, mida see tähendab.
Ta tundis vere maitset, aga ei teadnud, kas see tuli ta ninast, suust või kurgust. Polnud ka tähtsust, kui mehed plaanisid ta surnukeha Isle’i jõkke visata (välja arvatud juhul, kui see olnuks pühaduseteotus, mis pani Lila mõtlema, mida inimesed siin kandis oma surnutega peale hakkavad), aga pärast jupp aega kestnud tulist vaidlust kupatati ta mööda planku laevale, mida ta oli terve õhtupooliku jälginud. Lila kuulis tümpsatust ja nägi tagasi vaadates, kuidas üks mees asetas habemiku laiba plangule. Huvitav, mõtles Lila tuimalt. Mehed ei kandnudki teda pardale.
Kogu selle aja hoidis ta keele hammaste taga ja tema vaikimine paistis meeskonda veel rohkem ärritavat. Mehed karjusid üksteise ja tema peale. Välja ilmus veel mehi. Kostis veel casero-hüüdeid. Lila soovis, et tal oleks olnud arneesia keele õppimiseks rohkem kui käputäis päevi. Kas casero tähendas kohtumõistmist? Surma? Mõrva?
Ja siis astus tekile mees, kes kandis musta särpi ja elegantset kübarat, küljel kiiskav mõõk ja näol ohtlik naeratus, ning hüüded vaikisid ja Lila sai aru.
Casero tähendas kaptenit.
Öötorni kapten oli vapustav. Ja vapustavalt noor. Tema nahk oli merel päevitunud, aga sile, tema tumepruunid vaskja läikega juuksed olid elegantse klambriga kuklasse kinnitatud. Tema silmad, nii tumesinised, et näisid peaaegu mustad, rändasid plangul lebavalt surnukehalt kogunenud meestesummale ja seejärel Lilale. Tema vasaku kulmu kohal sädeles safiir.
„Kers la?” küsis ta.
Need viis, kes olid Lila pardale lohistanud, pistsid käratsema. Lila isegi ei püüdnud neid jälgida ega üksikuid sõnu välja noppida, kui mehed ta ümber jaurasid. Selle asemel hoidis ta silmad kaptenil, ja kuigi mees silmanähtavalt teiste kaebusi kuulas, püsis tema pilk Lilal. Kui mehed olid end tühjaks õiendanud, hakkas kapten tüdrukut küsitlema – või vähemalt teda jutuga pommitama. Mees ei paistnud eriti vihane, üksnes pahane. Ta võttis sõrmedega ninaseljast kinni ja rääkis väga kiiresti, ilmselgelt teadmata, et Lila ei valda arneesia keelt rohkem kui paari sõna jagu. Lila ootas, et mees sellest aru saaks, ja nähtavasti adus too lõpuks, et tüdruku pilgus väljenduv tühjus tähendas mõistmatust, sest mees jäi vait.
„Shast,” pomises ta endamisi ja alustas siis uuesti, aeglaselt ja mitut muud keelt proovides, igaüks neist arneesia keelest kas kähedam või voolavam, lootes nõnda näha tüdruku silmis arusaamisetulukest, aga Lila sai üksnes pead raputada. Ta oskas paar sõna prantsuse keelt, kuid sellest poleks siinses maailmas ilmselt mingit kasu. Siin polnud Prantsusmaad.
„Anesh,” sõnas kapten lõpuks arneesiakeelse sõna, mis, niipalju kui Lila aru sai, tähendas üldist nõusolekut. „Ta…” Ta osutas Lilale. „… vasar…” Mees tõmbas endal sõrmega üle kõri. „… mas…” Ta osutas iseendale. „… eran gast.” Seda öeldes osutas ta Lila tapetud mehe surnukehale.
Gast. See sõna oli Lilale juba tuttav. Varas.
„Ta vasar mas eran gast.”
Sa tapsid mu parima varga.
Lila naeratas tahes-tahtmata ja lisas oma kasinasse sõnavarasse uusi sõnu.
„Vasar es,” ütles üks meestest ja näitas näpuga Lila peale. Tapa tüdruk. Võis olla ka tapa poiss, sest Lila oli üsna kindel, et mehed polnud veel ära tabanud, et ta on tüdruk. Ja tal polnud vähimatki kavatsust seda neile teada anda. Ta võis olla kodust kaugel, aga mõned asjad ei muutu kunagi ja ta on parema meelega mees, isegi kui see tähendab surnud meest. Ja meeskond paistis just sinnapoole sihtivat, kui nende hulgast käis läbi heakskiidupomin, milles oli kuulda sõna vasar.
Kapten vedas käega üle juuste ja oli näha, et ta kaalub seda. Ta kergitas Lilale otsa vaadates kulmu, nagu tahaks küsida: noh? Mida ma sinu arvates tegema peaksin?
Lilale tuli pähe üks mõte. See oli väga rumal mõte. Aga rumal mõte oli parem, kui üldse mitte mingit mõtet – vähemalt teoorias. Nii ta siis lohistas sõnad ritta ja kandis kõige teravama naeratuse saatel ette. „Nas,” ütles ta aeglaselt. „An to eran gast.”
Ei. Mina olen su parim varas.
Ta vaatas seda öeldes kaptenile ainiti silma, pea uhkelt püsti. Teised torisesid ja urisesid, aga Lilale ei läinud nad korda, neid polnud olemas. Maailm ahenes Lila ja laevakaptenini.
Mehe naeratus oli peaaegu märkamatu. Vaid põgus huuletuksatus.
Teistele Lila etteaste nii väga nalja ei teinud. Kaks neist lähenesid talle, ja selle ajaga, mis Lilal kulus samavõrra taganemiseks, oli tal juba uus nuga peos. Mis oli suur saavutus, arvestades, et ta randmed olid nahkrihmaga kokku köidetud. Kapten vilistas ja Lila ei saanud aru, kas see oli meestele mõeldud korraldus või heakskiiduhääl. Polnud ka tähtis. Kellegi rusikas lajatas talle vastu selga ja ta koperdas ettepoole, otsa kaptenile, kes haaras tal randmetest ja vajutas luude vahel olevasse õnarusse. Lila käsivarres lahvatas valu ja nuga kukkus kolinal tekile. Tüdruk vaatas kaptenile otsa. Mehe nägu oli tema omast vaid mõne tolli kaugusel, ja kui mees talle ainiti silma vaatas, tundis Lila, kui uuriv oli ta pilk.
„Eran gast?” küsis mees. „Anesh…” Ja siis laskis kapten Lila suureks üllatuseks ta lahti. Mees koputas endale kuuele. „Casero Alucard Emery,” ütles ta silpe venitades. Seejärel osutas ta küsival pilgul Lilale.
„Bard,” sõnas tüdruk.
Kapten noogutas korra mõtlikult ja pöördus siis oma ootava meeskonna poole. Ta hakkas nendega rääkima, sõnad liiga sujuvad ja kiired, et Lila oleks neist aru saanud. Mees osutas plangul lebavale surnukehale ja seejärel tema poole. Meeskond ei paistnud rahul olevat, aga kapten oli kapten põhjusega ja mehed kuulasid teda. Ja kui ta lõpetas, seisid nad pahuralt paigal. Kapten Emery pööras ringi ja sammus üle teki trepi juurde, mis viis alla laeva keresse.
Kui ta saabas esimest astet puudutas, jäi ta seisma ja vaatas üle õla, huulil uus naeratus, seekord terav.
„Nas vasar!” kamandas ta. Ei tapa.
Siis heitis ta Lilale pilgu, mis ütles: edu sulle, ja kadus alltekile.
Mehed mähkisid laiba riide sisse ja asetasid tagasi kaile.
Lila oletas, et põhjuseks oli surnu tekile toomist puudutav ebausk. Mehe laubale asetati kuldmünt, võib-olla mahamatmise tasuks. Niipalju kui Lila aru sai, ei olnud Punane London kuigi usuline koht. Kui need mehed üldse midagi kummardasid, siis võluväge, mida Lila oletust mööda oleks Hallis Londonis ketserluseks peetud. Teisalt aga kummardasid kristlased taevas asuvat vanameest, ja kui Lila oleks pidanud ütlema, kumb talle praegu reaalsem tundus, oleks ta hääletanud võluväe poolt.
Õnneks polnud Lila kunagi jumalakartlik olnud. Ta ei uskunud