Saar. Heather Graham
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Saar - Heather Graham страница 7
![Saar - Heather Graham Saar - Heather Graham](/cover_pre230860.jpg)
Vend vaatas talle küsivalt otsa. „Mis sul viga on?”
„Ei midagi. Asi on lihtsalt nii, et olgu mis on, kuid ma nägin koljut.”
„Mida me leida ei suutnud.”
„Ei,” tunnistas Beth. „Aga ma kinnitan sulle, et seal oli midagi. Ja too tüüp oli ka seal. Ja nüüd pole seal enam midagi ja sama tüüp on rannal!”
„Ma ei saa ju minna tema juurde ja küsida, ega ta koljut välja ei kaevanud,” ütles Ben.
Beth vahtis talle vihaselt otsa. „Ja kui ta seda ka tegi, ei tunnista ta seda ikkagi.”
„Beth, mida ma peaks tegema?” nõudis Ben pead raputades.
„Ole ettevaatlik.”
„Hea küll, ma siis kardan. Vägagi.”
„Ben…”
„Beth, tõesõna, ma ei ignoreeri su sõnu. Kuid ära ignoreeri ka seda, mida mina ütlesin. Ma suudan oma perekonda kaitsta. Kui ma tüdrukud kuskile viin, ei unusta ma hetkekski, et vastutan kahe teismelise eest. Ma saan aru, et sul on hirm nahas ja sulle meenusid need kaduma läinud inimesed. Aga ka mina loen uudiseid. Nad tahtsid maailma avastada, üksi reisima minna. Nad olid kavandanud sisuliselt määramata pikkusega reisi, kavatsedes käia kõikjal, kus pähe tuli.”
„Aga sellegipoolest nad lihtsalt… kadusid,” vaidles Beth jäärapäiselt vastu.
„Beth, täiskasvanud võivad kaduda, kui nad seda soovivad, see pole kuritegu.”
„Nende sõbrad on mures.”
„Võib-olla tahtsid nad just sõprade käest pääseda,” pakkus Ben.
„Kes küll sellist asja võiks tahta?” nõudis Beth.
„Beth, palun. Praegu on nädalavahetus. Me tulime siia lõbutsema. Võta nüüd rahulikult, selge?”
Beth hingas ärritunult kopsud tühjaks, keeras vennale selja ja suundus tüdrukute juurde. Tüdrukud uurisid Hollywoodi klatšiajakirja ja tundus, et olid juba unustanud, et võisid ennist näha inimjäänuseid.
Kuid kui Beth kükitas nende juurde telgi „terrassile”, tõstis Amber pilgu.
„Kas see oli kolju?” küsis ta.
„Ei tea. See polnud enam seal.”
Amberi pilku läbis kummaline vari.
„Kas sa arvad, et tema võttis selle ära?” uuris Kim.
„Kuss,” kamandas Amber. „Ta on siin.”
Bethi pea jõnksatas. Mees, kes oli end tutvustanud Keith Hensonina, oli tõesti siin – seisis otse nende telkide juures, kus Ben oli teinud üles lõkke, et neile õhtusööki valmistada.
Teised kaks olid samuti siia tulnud: pikk, kõhn punapea ja tõmmu, tugevama kehaehitusega mees.
Beth kuulis tutvustusi ja taipas, et ta vend rääkis Keithile, et ta oli nende varasemat kohtumist maininud.
Beth kargas püsti ja kiirustas välja. Tüdrukud järgnesid talle kohe. Taas tutvustused. Teiste nimed olid Lee Gomez ja Matt Albright.
Keithil olid ikka veel päikeseprillid ees, mille tõttu tema mõtetele ei pääsenud ligi. Kuid ta naeratas ja Beth pidi tunnistama, et mees oli oma klassikalise luustikuga, mis väljendas ka massiivselt tahutud jõudu, jumalik. Lee Gomez oli oma tõmmu hea välimusega samuti rabav ja Matt, kuigi tedretähniline, jättis esimese hooga kena ja korraliku naabripoisi mulje.
„Keith rääkis just, et neil on kaasaskantav grill ja piisavalt värsket kala, et kogu armee ära toita,” ütles Ben.
Beth vahtis vennale otsa. Kas vend eeldab, et nad löövad nende võõrastega kampa?
„Tegin ka kartulisalatit,” ütles Lee laia naeratusega.
„Meil peaks ju ka midagi pakkuda olema?” uuris Ben Bethilt.
„Salat,” vastas Amber tädi eest. „Ja kartulikrõpse on meil ka ning meeletult limonaadi ja pisut õlut.”
„Kõlab hästi. Me pole eriti kaugel. Loodetavasti meelitavad aroomid teid kohale,” ütles Matt.
„Noh?” küsis Ben Bethilt.
„Loomulikult,” vastas Beth, kuna ei osanud leida ühtki viisakat vabandust.
„Teisel pool rannal kohtasime veel inimesi,” ütles Keith. „Nad väitsid, et tunnevad teid. Nemad tulevad ka.”
„Ah soo, Masonid,” ütles Ben.
„Just. Masonid on siin,” pomises Beth. Ta nägi eemal ankrus Hanki jahti Southern Light. See oli uhke laev, neliteist meetrit pikk, nelikümmend aastat vana, kuid selle mootor oli täiesti ringi ehitatud ning interjöör uuendatud. Klubis räägiti sellest kui vanast daamist.
„Ausalt öelda pole mul veel päris selge, kes on kes. Välja arvatud Amanda,” ütles Keith.
Amanda jäi talle loomulikult meelde. Amanda oli meeter kuuskümmend viis pikk, liivakella kehaga, siniste silmade ja blondide juustega. Amandat ei märganud vaid väga vähesed mehed.
„Nendega on üks vanem mees,” ütles Lee.
„Roger Mason, Amanda isa,” ütles Beth.
„Hank peab ka kaasas olema,” lisas Ben. „Amanda nõbu. Jaht on tema oma.”
„Just. Hank. Ja teine mees on…”
„Ilmselt Gerald, samuti üks sugulane,” ütles Beth. „Ta elab Boca Ratonis.”
„Nii et… nad on kõik sugulased?” küsis Matt lootusrikka tooniga hääles.
„Hank, Amanda ja Gerald on nõod,” ütles Ben.
Tundus, et ta ei märganud hääles sisaldunud lootust. See poleks tema moodi, mõtles Beth. Tema oli isarolliga liiga ametis.
„Otse nende taga on laagris üks noorpaar,” ütles Keith. Kuigi Beth ei näinud ta silmi, sai ta aru, et mees vahtis talle otsa. „Järsku tunnete ka neid. Brad Shaw ja Sandy Allisoni nimeline naine?”
Beth raputas pead. „Need nimed ei tule tuttavad ette.” Taas vaatas ta mere poole.
Neljas jaht oli tal kahe silma vahele jäänud, kuna see oli ankrus otse Hanki Southern Lighti taga.
Tegu oli väikese lõbusõidulaevaga, millele oleks kulunud ära uus värvikiht ja ilmselt polnud seal suurt rohkem ruumi kui kööginurgale ja kahele magamisasemele. Klubi sadamas oli palju väiksemaid paate ja mõned neist – eriti just mootorpaadid – olid uskumatult kallid.
Kuid osa jälle mitte. Bethile meeldis jahtklubis töötamise juures see, et kõik sealsed inimesed olid tõelised veefännid. Nad olid pärit eri elualadelt, erinevad olid ka nende