Nosaukts par eņģeli. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Nosaukts par eņģeli - Edgars Auziņš страница 15
![Nosaukts par eņģeli - Edgars Auziņš Nosaukts par eņģeli - Edgars Auziņš](/cover_pre1369928.jpg)
"Mīļā," viņš atbildēja.
Mana sirds priecājās. Tas nozīmē, ka viņš mani mīl.
"Es arī tevi mīlu," es sirsnīgi teicu.
Mēs gozējāmies un glāstījāmies, un nepamanījām, kā tuvojās pusnakts.
Mūsu idilli pārtrauca negaidīts zvans.
Robertu izsauca darbā, viņam steidzami jāparaksta daži svarīgi dokumenti. Viņam vajag bēgt.
Es viņu apskāvu vēl ciešāk un neatlaidu:
– Tu nekur nebrauksi, es tevi nelaidīšu.
Viņš pasmaidīja, maigi noskūpstīja viņa lūpas un teica:
– Mazā, rīt mēs atkal būsim kopā, neskumsti.
Es nopūtos un negribīgi atlaidu rokas.
Roberts sāka ātri ģērbties, nemitīgi un nervozi skatīdamies uz savu roku ar dārgo Rolex pulksteni, it kā būtu aizkavējies.
Tad es sapratu, ka mans autobuss vairs nekursē, un es, visticamāk, netikšu mājās.
– Kā es iešu mājās? Ko darīt? – es kritu panikā.
"Neuztraucieties, jūs varat palikt šeit pa nakti un rīt izsaukt taksometru." Šodien jau ir ļoti vēls, es baidos tevi vienu pašu braukt taksī. Bet es steidzos, laiks iet uz beigām. Es pats nevaru tevi pacelt, piedod, Saulij…
Un viņš atkal mani maigi noskūpstīja.
"Zvaniet savai ģimenei, dariet viņiem zināmu, ka nenāksit," viņš iedeva savu tālruņa numuru, uz kuru zvanīt.
Es pēc atmiņas uzgriezu sava brāļa numuru:
– Sveiks, Igor, šodien dari visu pats, lūdzu, es nenākšu nakšņot.
– Kāpēc tu nenāc? Vai tev viss kārtībā?
– Jā, viss ir kārtībā, es tikko piecēlos un man nebija laika paspēt uz autobusu. Rīt būšu mājās. Pabaro savu mammu. Čau!
Brālis neapmierināts nolika klausuli. Skaidrs, ka viņš uz mani būs dusmīgs.
Roberts nosvieda rēķinus uz galda.
– Rīt piezvani sev par taksi.
Pēdējais skūpsts bija īss.
– Tas tā, es skrēju. Līdz rītdienai.
"Tiekamies rīt," es skumji teicu.
Roberts aizgāja, un es paliku guļot viņa gultā, viņa mājā.
Ātri saģērbos un savācu izmētātās mantas. Viņa novāca no galda pārpalikušo ēdienu un aiznesa uz virtuvi. Bija biedējoši satikt Mariju Petrovnu. Bet, ejot garām viņas istabai, es jutos atvieglots, dzirdot skaļu, ilgu krākšanu. Viņa bija cieši aizmigusi. Tas ir labi, es viņai to paskaidrošu rīt.
Atgriezusies istabā, viņa noslēdzās, saklāja gultu, novilka liekās drēbes, glīti noliekot tās uz krēsla atzveltnes.
Šodien biju ļoti nogurusi, tāpēc cerēju ātri aizmigt.
Tā ir tāda dīvaina sajūta, it kā tā būtu sveša māja, bet es šeit jūtos labi un mierīgi, kā mājās.
Viņa apgūlās, aizvēra acis un sapņaini priecājās par visu notikušo, atceroties mūsu mijiedarbības mirkļus.
Viņš teica "mīļotais" – tas nozīmē, ka viņš patiešām mīl. Es esmu laimīgākā pasaulē…” aizverot acis, es pie sevis nodomāju.
Mēģināju aizmigt, bet miegs nenāca. Mīlestības okeāna vētra, kas virmo manā sirdī, nenomierinājās.
Tā nu es tur nogulēju kādas divas stundas.
Varbūt es būtu aizmigusi, ja ne viens dīvains incidents, kas sekoja.
Es pielēcu, kad izdzirdēju skaļus soļus augšējā stāvā. It kā kāds neredzams smagi soļo. Nepatīkamā metāla slīpēšana manā dvēselē izraisīja baiļu vilni. Es noteikti biju pārliecināts, ka šeit nedzīvo neviens, izņemot Mariju Petrovnu.
Es biju tik nobijusies, ka jutu, ka man gar muguru sāk skriet zosāda.
Nu, te noteikti ir kāds spoks. Māja ir sena, tajā dzīvoja daudzi mirušā senči.
Varbūt es dzirdēju nepareizi? Nē, atkal tā pati slīpēšana un stutēšana. Šajā brīdī es jutos auksts un pārklāts ar lipīgiem sviedriem, mana sirds pukstēja kā traka. Es gribēju kliegt līdz plaušām – "Ahhh – ahhh."
Bet, kā jau parasti, šādos gadījumos mana balss manī neklausīja, tikai no bailēm nomurmināju.
Divreiz nedomājot, viņa nolēma iziet no istabas, lai uzkāptu pa kāpnēm uz otro stāvu. Ko darīt, ja tie ir zagļi? Vai arī es to vienkārši dzirdēju no pārmērīgajām jūtām, kas šodien uzplūda?
Es uzmanīgi, gandrīz uz pirkstgaliem, devos uz kāpnēm, kas ved uz otro stāvu. Viņa bija forša un grezna. Lēnām gāju augšā pa kāpnēm, apspīdējot sev priekšā tālruņa lukturīti.
Pēkšņi skaļā slīpēšanas skaņa atkārtojās. Bailes mani atdzina, bet, pārspējot šo sajūtu, es pacēlos augstāk un atradu sevi gandrīz virsotnē.
No otrā stāva istabas bija dzirdams aizsmacis klepus.
Un tālāk vīrieša balss šausmās kliedza:
– Kas tur ir? Ej prom!
Es negaidīju, kad kāds mani izmetīs kā kaķēnu.
Viņa noskrēja lejā, dzirkstīdama papēžus un lecot pāri diviem pakāpieniem taisni uz istabu, kurā gulēja Marija Petrovna.
Aizelpas, ar bālu seju es sāku viņu kratīt aiz pleciem.
– Mosties, Marija Petrovna! Šeit ir kāds. Es dzirdēju balsi, tas noteikti ir zagļi!
– Marija Petrovna pārsteigta iepleta miegainās acis.
– Kādi zagļi? Ko tu šeit dari?
Viņas acīs bija redzams apjukums.
"Tad es jums pateikšu, kāpēc es esmu šeit." Steidzami zvaniet policijai. Otrajā stāvā ir kāds un viņš ir ļoti agresīvs.
– Nomierinies. Sēdi šeit un vēl nevienam nezvani. Es aiziešu un pārbaudīšu, kas tur ir un kas. Nebaidieties ne no kā.
Viņa paņēma virtuves nazi un lukturīti un devās pārbaudīt.
Mani katram gadījumam aizslēdza ar atslēgu. Sēdēju un trīcēju, likās, ka tas turpināsies mūžīgi.
Es dzirdu stutēšanu,