Tattoo. Читання по очах. В’ячеслав Васильченко
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко страница 16
![Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко](/cover_pre139309.jpg)
– Чому? – здивувався професор.
– Так одразу й не відповіси, – задумався Марченко. – Однорукий він. Носить біоелектричний протез. І одноокий. Там теж протез. Мабуть, через це. Легенди про нього такі ходять. Ледь немовлят не їсть. Я з ним кілька разів перетинався. Слизькуватий. Непростий. Камінь за пазухою точно ховає. Чи й крутіше щось. Отже, побрехеньки, мабуть, не на порожньому місці виросли. Багато може. Знайомства скрізь. Усе підмазано… Якщо чесно, я його боюсь… І ця його «андроїдність»[16] робить страх іще більшим. І не в мене одного.
– Гм… – хмикнув Богдан. – Це вже цікаво. А якої руки немає?
– Правої. І ока теж правого.
– То він лівша?
– Довелося стати. Хоча з народження – ні. Але які варіанти?
– А руку й око де втратив?
– Шалені дев’яності. У його дружини бізнес був. Страусова ферма. М’ясо, яйця, шкіра. Грошики почали крутитися. От «джентльмени удачі» тутешні й викрали його. Хотіли, щоб дружина грошиками поділилася. А вона сказала, що нічого не заплатить. І по цимбалах, що вони зроблять із чоловіком. Тоді йому викололи око й відрубали руку. І підкинули їй. А там така татуха була, що хто-хто, а дружина впізнає відразу.
– І що вона?
– Дременула за кордон. До Нової Зеландії. Нібито. Частина грошей і так за кордоном була. І тільки смуга за нею лягла.
– А він же що? – зіграв виборного Макогоненка[17] Богдан.
– Бандюки розкусили, що все накрилося мідним тазом, і відпустили. Знали ж, що татухи б’є. А для них це відгонило бандитським романтизмом. Ну, і він сяк-так почав повертатися до нормального життя. Підлікувався. Друзі допомогли протези поставити. Перевчився на ліву руку. І знову став татуювальником «номер один» у Донецьку. Розжився грошима. Бізнеси всякі повідкривав. Протези міняє на новинки. І «права рука» – наче рідна. Але працює, зрозуміло, лівою. Такі шедеври набиває, що спробуй знайти.
– Гм, сильний, – щиро похвалив Лисиця.
– Так. Але працює тільки з ВІПами. До речі, кажуть, що дружина його кілька років тому загинула. Начебто машина збила. На переході. Але це можуть бути тільки чутки. Є кому розпускати.
– У нього вони теж є, вороги?
– Смієшся?
– Сміюсь. А про дружину – всяке може бути. Хоч і виключати нічого не можна. Але ж ти тут так його чорною фарбою розмалював, що я уявив такого собі кіборга-монстра.
– Завтра сам побачиш. І відчуєш. На своїй шкурі.
– Думаєш, зможе нам пособити?
– Думаю. У темі ж він. Про «потойбіччя» татуювальницьке багато знає. Що там, за вивісками красивими, заникане. І не тільки про нього. Він узагалі – «знахідка для шпигунів». І слідаків. Непростий мен. Таємничий. Живе самотньо. Мало кого до себе підпускає. Але мені пообіцяв. Я вийшов на нього через одних знайомих, а ті через своїх. Про зустріч домовився
16
Андроїд – робот, що нагадує людину як зовні, так і поведінкою.
17
Дійова особа п’єси Івана Котляревського «Наталка Полтавка».