Tattoo. Читання по очах. В’ячеслав Васильченко
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко страница 14
![Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко](/cover_pre139309.jpg)
Професор побачив захоплений погляд і все в ньому прочитав. Точно Бондаренкові дифірамби. Це він наспівав їх Марченкові. І тепер точно той бачить у Богдані факіра. Зараз він надягне тюрбан, заграє в чарівну дудочку, яку ховає від чужого ока в дорожній сумці, й убивця сам приповзе слухняною коброю. Навіть не засичавши з погрозою. І напише щире зізнання. І в останньому рядку поклянеться, що більше так ніколи не буде. І руки для кайданків таки простягне.
Лисиця про себе засміявся. Якби ж то так! Але… На жаль, так не буває. Треба добряче напнутися, щоб сталося саме так. От тільки як це зробити? Гм… Узявши на плечі цей важкий тягар.
У двері постукали.
«Хто б це?» – промайнуло в Лисиці. Ігор блимнув на нього, ніби питаючи про те ж саме. Навіть з «наїздом».
– Не знаю, – уголос відповів професор, рушаючи до дверей. – Я ж тут ніколи ще не був, – кинув пошепки й відчинив.
Серце присіло, зіщулилося й затулилося руками. Лисиця проковтнув слину. Щоб не вдавитися. «Те», що побачив, знищило його вщент. Шикарна брюнетка наче зійшла з обкладинки глянцю. З усім, що домалювали фотошопом. А кажуть, що ідеальних людей не буває. Ще й як буває! Ось зараз і є.
Ігор нічого цього, звісно ж, не бачив, бо Лисиця все надійно затулив. По-чоловічому. Егоїстично (тільки собі!). Тому донкор підійшов і визирнув над плечем людино-штори. І теж занімів. Журналісти також люди. Хоч і нечасто. Та все ж…
– А я, ма-а-абуть, помилилася, – добила усмішкою онімілих бовдурів красуня.
– Ні-і-і, – затягнув наляканий Лисиця, – божества не помиляються. Ви прийшли правильно. У нас якраз третього й не вистачає. А пляшка шампанського на двох – це для таких аліків, як ми, – багато.
– А де ж у нас шампанське? – змило за борт Ігоря.
Та київський «донжуан», що так раптово «повстав з попелу» після дорожньої втоми, особливо цим не переймався.
– А я шампанське не п’ю, – прохромила обох, наче шампуром, брюнетка й зібралася йти. Нехай смажаться самі.
– Знайдемо й «мартині».
«Донжуан» випалював фрази, наче рубав запеклих ворогів направо й наліво. Мечем-самосіком. Подарованим казковим чарівником. А ті все насідали.
– І «мартині» теж. – Шампур із силою провернула. – Алкоголь не вживаю взагалі. Здоров’я важливіше. – Знов усміхнулася.
– Є зелений чай. «Greenfield». Із медом. – Лисиці здалося, що рятівне коло впало саме там, де треба. І потопельник опинився всередині. Тягни!
– З медом – це аргумент. – Дівчина щиро розсміялася. – Убивчий… Але… Я таки піду.
Богдан