Tattoo. Читання по очах. В’ячеслав Васильченко
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко страница 28
![Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко](/cover_pre139309.jpg)
– Буває й інакше, – закивала «богиня». – Старший слідчий капітан міліції Онищенко Олена Олексіївна. Жіночої статі. Як бачите. Хоч як дивно. Звиняйте.
Дівчина явно налаштована дати відкоша й далі ніжно лупцювати клавіатуру. Ніби це священний ритуал. Без якого життя неможливе. У цьому невеликому кабінеті. Чи й у всій Сонячній системі.
– Бачу, – задивився на капітана в цивільному професор. – А я – журналіст газети кримінальної хроніки «Презумпція» Богдан Лисиця. З Києва. Від полковника Кодаковського.
– Від дяді Ко? – викрикнула дівчина, ледь не звівшись на ноги. І очі заграли радістю. А «прибулець» перестав бути черговим-сірим-нецікавим. Для якого заготовлено гарбуза.
– Не знаю, може… – Лисиця почувався не те що не в своїх санях. Навіть не у своєму собі. Гм… «Дядя Ко». Це ж треба…
– Я його так у дитинстві називала, – пояснила крізь усмішку капітан. – Тато все Кодаковський та Кодаковський. А мені це було дуже довгим. Вистачало лише «Ко»… Ми ж тоді в Києві жили. І тато в академії навчався. Українській академії внутрішніх справ. Яка ще недавно була КВШ[38].
– Тоді точно від нього, – і собі усміхнувся професор. Йому сподобалося таке «дитяче» прізвисько Трева. – Від дяді Ко.
«Приїду до дяді Ко, – подумав Богдан, – закокаю».
– Чимось можу допомогти? – перестрибнула в «ділову сферу» «богиня». І обличчя трохи відкрилося. Ніби зробило крок назустріч. Лисиці захотілося теж.
– Можете, – кивнув Богдан і справді підійшов ближче. – Інакше б не морочив голову. Цілому старшому слідчому.
– Та хто ж вас, чоловіків, знає? – грайливо запустила в Лисицю Олена. – Поморочити голову дівчині – вас же хлібом не годуй. І борщем.
– А ще коли дівчина красива… – примружився професор, ніби намагаючись уважно розгледіти цю красу, – то можна й поголодувати. – Але очі вже не слухались. Прикипіли до об’єкта.
– Ось бачите, почалося, – спокійно зауважила капітан. Але цей спокій шитий білими нитками.
– То це ж правда, – легко обурився Богдан, показуючи жовту картку очам. Наступна жовта стане червоною.
– Правда, що хлібом не годуй? – засяяла дівчина, професорові очі погодилися на червону.
– А ви та ще штучка, – посварився пальцем Лисиця, хоча не певен, що вийшло суворо. – Повернуся до Києва – дяді Ко розкажу, що я про нього думаю. Так підставив…
– Чим же це? – аж відсахнулася Олена.
– Не сказав, що ви – чарівна німфа, а не тупий служака. – Лисиця говорив щиро. Усе вилітало із серця. А потрапляло туди через очі. Які забули, що довкола ще вагони інших «об’єктів». Вони твердо не зраджували одному.
– А може, я і є «тупий служака»? – грайливо поцікавилася
38
КВШ – Київська вища школа МВС СРСР ім. Ф. Дзержинського.