Sausserža saldā smarža. Nora Robertsa
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Sausserža saldā smarža - Nora Robertsa страница 17
![Sausserža saldā smarža - Nora Robertsa Sausserža saldā smarža - Nora Robertsa](/cover_pre154331.jpg)
– To visu dzirdot, es priecājos, ka vairs netiekos ar vīriešiem. – Houpa apsēdās krēslā, turēdama vīna gāzi.
– Tas nav uz ilgu laiku. – Eiverija papurināja galvu. – Tu esi skaista, gudra, interesanta un dzīva.
– Šobrīd mani neinteresē attiecības ar vīriešiem. Ne tikai Džonatana dēļ. Patiesību sakot, tas nebūt nav tā riebekļa dēļ. Tagad es gribu veltīt visu uzmanību viesnīcai, kļūt par pasaulē labāko viesnīcas pārvaldnieci un uzturēt skaisto namu nevainojamā kārtībā. Vīrieši, randiņi, sekss? Tas viss mani neinteresē.
– Piesargies, – Klēra brīdināja. – Pat visrūpīgākie plāni var izjukt.
– Es esmu izcila plānotāja.
***
Ouens slikti gulēja, un tas viņu nokaitināja. Viņam nemēdza būt problēmas ar miegu. Viņš to uzskatīja par vēl vienu prasmi, tāpat kā zināšanas galdniecībā un matemātikā.
Tomēr pēc piepildītas darba dienas, stundu ilga treniņa un atslābinošas peldes vannā Ouens nespēja gulēt mierīgi. Viņš ik pa laikam uztrūkās no miega.
Viņš bija sev apsolījis nedēļas nogalē atpūsties no darba, bet pēc pamošanās pirms saulrieta nebija nekā cita, ko darīt.
Ouena māja bija sakārtota. Tā bija vienmēr, bet pēdējās pāris nedēļas lielākā daļa laika tika pavadīta viesnīcā, tāpēc mājā Ouens tikai gulēja. Viņš nevarēja atrast neko uzlabojamu.
Namu uzcēla Ouens un Bekets. Tas atradās pavisam netālu no mātes mājām, Raidera mājas un nama, kuru Bekets galu galā bija pabeidzis. Viņam patika dzīvot tuvu ģimenei, tomēr būt vienatnē savā koka namiņā.
Ēkas plānojums bija piemērots Ouena praktiskajam raksturam. Tajā bija atvērta virtuve un ēdamistaba, kas kalpoja arī kā viesistaba reizēs, kad ieradās ciemiņi. Nama kreisajā pusē esošā veļas mazgātava kalpoja arī kā priekšnams. Ouenam patika izmantot telpu vairākiem nolūkiem.
Ģērbies platās kokvilnas biksēs, Ouens stāvēja pie durvīm, kas veda uz plašo, bruģēto pagalmu. Viņš dzēra kafiju, ko bija pagatavojis no svaigi maltām pupiņām praktiskajā kafijas automātā, ko uzdāvināja sev iepriekšējā dzimšanas dienā. Raiders to sauca par Hildu, apgalvodams, ka tik glīta un sarežģīta ietaise var piederēt tikai sieviešu dzimumam.
Parasti rīta pirmā stipras kafijas tase Ouenu uzmundrināja un sagatavoja gaidāmajai dienai. Tomēr tagad tā nespēja uzlabot īgno noskaņojumu.
Ouens sev apgalvoja, ka Eiverija izturas dīvaini. Viņš par to domāja visu nakti. Viņa teica, ka negrib, lai abu attiecības mainītos, bet pati izturējās citādi nekā iepriekš. Eiverija mēģināja likt Ouenam justies vainīgam, kaut gan tam nebija pamata.
Viss notikušais bija gluži vienkārši muļķīgs, un Ouenam bija tas jāaizmirst. Viņš negrasījās piedzīvot vēl vienu bezmiega nakti.
Viņš domāja par brokastīm, bet negribēja gatavot. Parasti Ouenam patika to darīt, sevišķi brīvdienu rītos, kad viņš izcepa olas ar šķiņķi, apsēdās pie letes un rotaļājās ar savu iPad.
Šorīt negribējās arī aiztikt iPad, un tas bija pavisam savādi. Ouenam vienmēr patika iPad.
Viņš nolēma strādāt un veltīt laiku Beketa guļamistabai paredzētajam kamīna plauktam. Varbūt pat varētu to pabeigt.
Ouens saprata, ka nav jēgas visu dienu pavadīt mājās, ja to nevar izbaudīt. Turklāt māte vienmēr mostas agri, viņš domāja, iedams augšup pa galvenajām kāpnēm, ko bija uzbūvējis kopā ar brāļiem. Māte varētu pagatavot Ouenam brokastis, un viņš varētu uzdot dažus neuzkrītošus jautājumus par Eiveriju.
Viņš negrasījās stāstīt mātei visu. Tas bija pārāk… pārāk dīvaini. Tomēr Justīne Montgomerija pazina cilvēkus tik labi kā neviens cits.
Ouens iegāja guļamistabā, iedarbināja nelielo gāzes kamīnu, kas iebūvēts gaišbrūnajā sienā, un ienesa kafijas krūzi vannasistabā. Viņš nomazgājās, noskuvās, uzvilka darba apģērbu un zābakus ar tērauda purngaliem.
Tad viņš saklāja gultu, nogludināja palagus, sakārtoja balto dūnu segu un spilvenus tumši brūnās spilvendrānās.
Atvienojis no lādētāja telefonu, Ouens to pielika pie jostas. Viņš atrada kabatas nazi, paņēma sīknaudu un uz paplātes pie gultas nolikto naudas maku. Viņš izņēma tīru kabatlakatu no atvilktnes.
Vīrietis brīdi stāvēja, saraucis pieri. Bija pārāk kluss. Māja un īpašums bija tieši tādā kārtībā, kā Ouens vēlējās. Bija daudz darba, un tas sniedza gandarījumu. Tomēr bija pārāk kluss.
Ouens nosprieda, ka pienācis laiks paņemt suni. Varbūt tādu pašu labradora jaukteni, kāds piederēja mātei, vai uzticīgu krancīti kā Raideram. Viņš jau sen bija sev apsolījis suni, bet viesnīca prasīja tik daudz laika un pūļu, ka šīs ieceres realizēšana arvien tika atlikta.
Ouens nosprieda, ka jāpagaida līdz pavasarim, un devās lejup pa kāpnēm. Kucēnu bija vieglāk dresēt siltā laikā. Varētu arī paņemt pieaugušu suni no patversmes cerībā, ka paveiksies – tāpat kā Rajam ar Dumiķi.
Viņš paņēma mēteli, uzvilka cepuri, cimdus, paņēma atslēgas no šķīvja pie durvīm.
“Vīrietim vajadzīgs suns,” Ouens nodomāja. Lūk, kā viņam pietrūka – laba suņa. Viņš apsvēra iespēju pēc brokastīm un darba iegriezties patversmē.
Ouens gandarīti palocīja galvu un iekāpa kravas automašīnā. Tas bija labs plāns.
Viņš sāka braukt gar nelielo šķūni, kurā glabāja džipu un sniega šķūri, un nokļuva uz galvenā ceļa. Viņš nogriezās vienreiz un vēlreiz, līdz nonāca līdz ielai, kas veda uz mātes māju nogāzē.
Pa ceļu pretī skrēja suņi. Kuss – saīsinājums no Atikuss – ar vienu no daudzajām sapluinītajām bumbām mutē un priekpilnu skatienu. Viņa brālis Finčs ietriecās Kusam sānā, un abi suņi sāka cīkstēties.
Ouens pasmaidīja un domās atkārtoja, ka viņam vajadzīgs suns.
Viņš turpināja ceļu un nobrīnījās, ieraudzījis blakus mātes automašīnai novietotu Villija auto. Ouens nodomāja, ka ir pārāk agrs, lai ciemotos, pat ja ciemiņš ir Eiverijas tēvs. Vispār Villijs bieži mēdza ierasties pie Justīnes Montgomerijas. Tagad viņš bija viens no māksliniekiem, kuru darbi nopērkami mātes vadītajā suvenīru veikaliņā, un droši vien ciemojās vēl biežāk, lai parādītu jaunos mākslas darbus vai to dizainus.
Ouens nosprieda, ka viņam paveicies – varbūt izdosies izdabūt no Villija informāciju par Eiveriju.
Viņš