Mēnessgaismas simfonija. Džūda Devero
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Mēnessgaismas simfonija - Džūda Devero страница 5
![Mēnessgaismas simfonija - Džūda Devero Mēnessgaismas simfonija - Džūda Devero](/cover_pre154342.jpg)
Viņa atvēra lielā nama durvis un iegāja iekšā. Priekšā rēgojās milzīgais vestibils un platās, izliektās kāpnes. Sofija klusi un nesteidzīgi uzkāpa pa kāpnēm, uz kurām bija uzklāts paklājs. Viņas sirds strauji pukstēja. Sofija nosprieda, ka nepareizi saklausījusi Kārtera teikto.
Apstājusies pie viņa istabas, Sofija tajā ielūkojās pa atvērtajām durvīm. Atgūlies gultā un uzgriezis Sofijai muguru, Kārters runāja pa telefonu. Viņš runāja klusā un pavedinošā balsī, ko Sofija bija dzirdējusi neskaitāmas reizes. Bet tagad viņš pavedinošos vārdus veltīja kādai sievietei, vārdā Treisija.
Sofija izdzirdēja troksni apakšstāvā un atjēdzās. Viņa slapstījās pilsētas turīgākās ģimenes namā, un pa kāpnēm augšup devās pats Trīborna kungs.
Viņai neatlika nekas cits kā noslēpties aiz pavērtajām Kārtera istabas durvīm.
Trīborna kungs apstājās durvīs, un nodārdēja viņa spēcīgā balss, ko labi pazina vairāki tūkstoši Treeborne Foods strādnieku.
– Vai tu tiki vaļā no tās meitenes?
– Jā, tēt, – Kārters atbildēja, un viņa balsī bija ne kripatas nožēlas.
– Labi! – Trīborna kungs teica. – Viņa ir glīta, tomēr mēs nedrīkstam uzturēt attiecības ar viņas ģimeni. Mums ir jāsaglabā statuss. Mums…
– Es zinu, – Kārters garlaikoti attrauca. – Tu to visu stāsti jau kopš manas dzimšanas. Es gribu turpināt sarunu ar Treisiju.
– Pasveicini viņas tēvu, – Trīborna tēvs atbildēja un devās projām pa gaiteni.
Kad Kārters aizvēra guļamistabas durvis un Sofija palika gaitenī, viņa gandrīz zaudēja samaņu. Pirmais impulss lika pēc iespējas ātrāk izkļūt no mājas. Nonākusi līdz pirmajam pakāpienam, Sofija spēji apstājās. Piepeši viņai kļuva skaidrs, kas jādara. Viņa pagriezās, pārliecināti aizsoļoja garām Kārtera istabai un iegāja viņa tēva kabinetā. Durvis bija atvērtas, un telpā neviena nebija. Uz lielā ozolkoka galda bija tas. Recepšu grāmata. Pirms divām stundām Kārters to bija izņēmis no seifa.
Trībornu pavārgrāmata mazpilsētā bija leģendāra, un to pieminēja visas uzņēmuma reklāmas. Pastāvēja uzskats, ka visus uzņēmumā ražotos saldētos ēdienus gatavo pēc slepenām receptēm, ko nākamajām paaudzēm nodevusi Trīborna kunga vecmāmiņa. Katru ēdiena iepakojumu rotāja viņas stilizēts attēls. Vecmāmiņas seju un Trībornu uzņēmuma logotipu pazina lielākā daļa amerikāņu.
Kad Sofija tās dienas vakarā ieradās Trībornu namā, viņa nerimās runāt par saviem nākotnes plāniem – arī par Kārteru – un veltīja maz uzmanības mīlēšanās procesam. Tas Kārteru nokaitināja. Turklāt viņš jau zināja, ka tas ir abu pēdējais kopīgais vakars.
Visbeidzot viņš atmeta ar roku centieniem piesaistīt Sofijas uzmanību un piedāvāja parādīt viņai grāmatu. Sofija uzreiz saprata, par ko ir runa, un klusējot skatījās uz Kārteru, vienlaikus pagodināta un samulsusi. Visi pilsētas iedzīvotāji zināja, ka recepšu grāmatu ir redzējuši tikai Trībornu ģimenes pārstāvji un viņu laulātie draugi.
Bet Kārters gribēja parādīt grāmatu Sofijai.
Viņam izrādījās taisnība – pati doma par šādu godu novērsa Sofijas uzmanību no visa pārējā. Turēdams Sofijas roku, Kārters ieveda viņu sava tēva darbistabā, kuras sienas bija izklātas ar paneļiem. Viņš pavirzīja sānis gleznotu portretu un atvēra aiz tā noslēpto seifu, un lepni izcēla no tā lielu, biezu aploksni.
Sofija domāja, ka viņš atvērs aploksni un parādīs viņai tās saturu, bet Kārters to nedarīja. Tā vietā viņš ielika aploksni Sofijas izstieptajās rokās. Kad viņa grasījās to atvērt, Kārters aploksni atņēma un grasījās ielikt to atpakaļ seifā. Viņš nepaspēja to izdarīt, jo Sofija sāka vīrieti skūpstīt. Apziņa, ka viņai ļauts pieskarties tik svarīgam priekšmetam, uzbudināja. Turklāt tas liecināja, ka abu attiecības ir patiesi nopietnas. Kārters steidzīgi nometa aploksni uz sava tēva lielā galda un mīlējās ar Sofiju uz kabineta grīdas.
Pēc tam Kārters paziņoja, ka viņu attiecības ir beigušās, un izstūma Sofiju laukā pa durvīm. Noklausījusies Kārtera un viņa tēva sarunu, kurā abi vīrieši Sofiju noniecināja, viņa iztaisnoja muguru un apņēmīgi aizsoļoja pa krāšņi izdekorēto gaiteni. Viņa paņēma aploksni, kurā bija ievietota rūpīgi saudzētā pavārgrāmata, un pasita to padusē. Sofija pagriezās un ieraudzīja, ka seifa durvis joprojām ir atvērtas. Tajā vīdēja vairākas simtdolāru banknošu kaudzītes. Viņa izjuta kārdinājumu pastiept roku un paņemt dažas kaudzītes sev, tomēr to nedarīja. Sofija bezrūpīgi aizcirta seifa smagās durvis un pasmaidīja, izdzirdot būkšķi. Nemainīgi lepnā gaitā Sofija devās lejup pa kāpnēm un izgāja pa nama durvīm.
Kad Sofija nokļuva mājās, nevaldāmās dusmas lika viņai justies stiprai un par sevi pārliecinātai. Viņa iekrita gultā un iegrima dziļā miegā. Pamodusies nākamajā rītā, Sofija uzreiz zināja, ko darīs. Nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai visu viņas nelielo mantību sakārtotu ceļojumu somās, plastmasas maisos un divās kartona kastēs.
Kad Sofija izgāja pa durvīm, viņai sekoja patēvs, turēdams rokā dzērienu.
– Tu taču negrasies doties projām? Brīvlaikā te atgriezīsies Līsa, tāpēc es tev iesaku nebraukt projām, – Ērnijs teica, un viņa kalsnajā sejā parādījās smīns. – Nāc vien atpakaļ un…
Sofija paskaidroja, kas Ērnijam būtu jāiesāk ar saviem draudiem. Kad viņa atvēra automašīnas durvis, atskanēja mobilā telefona zvans. Zvanītājs bija Kārters. Iespējams, ka viņš jau bija uzzinājis par nozudušo grāmatu, bet Sofija nevēlējās par to pārliecināties.
Viņa pasvieda mobilo telefonu patēva virzienā. Viņš to nenoķēra, un telefons nokrita brūnajā piemājas zālē. Tas joprojām zvanīja, un Ērnijs, dusmīgi murminādams, centās to pacelt. Sofija iekāpa mašīnā un sāka braukt. Pusdienlaikā viņa iegādājās citu telefonu un aizsūtīja Kimai īsziņu ar tekstu “MAN IR VAJADZĪGS DARBS UN PASLĒPTUVE”. Sofija gana labi pazina savu draudzeni un zināja, ka pat pēc vairāku gadu garumā pārtrūkušiem sakariem Kima viņai palīdzēs.
Kima nekavējoties atbildēja. Viņa rakstīja, ka atrodas ārpus pilsētas, bet tūlīt ķersies pie darba. Pēc stundas Kima piezvanīja un paziņoja, ka ir visu nokārtojusi. Bija patīkami dzirdēt viņas balsi. Kima paskaidroja, ka Sofija var apmesties Vingeitas kundzes mājā Edilīnas pilsētā un iekārtoties pagaidu darbā par Kimas brāļa palīdzi. “Rīdam ir vajadzīgs kāds, kurš palīdzētu sakārtot viņa dzīvi, bet viņš to labprātīgi neatzīs,” Kima paskaidroja. “Es tev drīzumā atradīšu citu darbu, jo manam brālim ir nelāgs raksturs. Neviens nav pelnījis tādu izturēšanos. Viņa trīs pašreizējās darbinieces grib darbu pamest, bet Rīds nemitīgi paaugstina viņu algu, lai no tā atturētu. Manuprāt, personāls