Mēnessgaismas simfonija. Džūda Devero
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Mēnessgaismas simfonija - Džūda Devero страница 6
![Mēnessgaismas simfonija - Džūda Devero Mēnessgaismas simfonija - Džūda Devero](/cover_pre154342.jpg)
Sofija papurināja galvu, lai aizgaiņātu nepatīkamās domas. Kad viņas māte pirms vairākiem gadiem paziņoja, ka vēlas precēties ar Ērniju, Sofija jau paredzēja nākotni. Tobrīd viņa mācījās augstskolas studiju programmas trešajā kursā un viņas māte bija slima. “Viņš grib precēties tikai tāpēc, lai iegūtu aizbildniecību pār Līsu pēc tam, kad…” Sofija aprāvās. “Pēc tam, kad es nomiršu?” māte turpināja. “Pasaki to skaļi! Es zinu, ka tas notiks. Līsa prot parūpēties par sevi pati. Problēmas ir tikai tev.” Sofijai bija nepatīkami to dzirdēt. Viņa ar lielām pūlēm iestājās augstskolā. Kad Sofija uz to norādīja mātei, viņa nicīgi nošņācās: “Sofij, tu esi sapņotāja. Padomā par faktiem! Tu iestājies augstskolā, bet studē mākslu! Tā ir bezjēdzīga izglītība. Kāpēc tu nemācies kaut ko tādu, kas tev palīdzēs atrast darbu? Kļūsti par ārsti vai juristi, vai vismaz par kāda ārsta vai jurista palīdzi.” Sofijai atkal nebija, ko atbildēt.
Māte nomira divas dienas pirms Sofijas augstskolas izlaiduma, un viņa devās mājup, lai varētu piedalīties bērēs. Nokļuvusi mājās, Sofija ievēroja kāros skatienus, ar kādiem patēvs apveltīja viņas māsu. Viņa nolēma pavadīt mājās vasaru, bet tā arī nekur neaizbrauca – līdz pat iepriekšējai dienai.
Sofija piegāja pie automašīnas pasažierdurvīm un atvēra tās, tad brīdi vilcinājās. Vai pie manis patiešām ir tā grāmata, uz kuras pamata uzcelta visa Trībornu impērija? Vai man seko policija? Sofija bija paņēmusi līdzi klēpjdatoru, bet nebija ielūkojusies internetā. Vienkāršajā telefonā trūka interneta pieslēguma, tāpēc Sofija nezināja, kas notiek. Vai iesaistīsies federālie aģenti? Pie cik seniem draugiem viņi mani meklēs? Sofija un Kima nebija sazinājušās kopš augstskolas beigšanas, tāpēc viņas telefonsarunu ierakstos neparādījās zvani uz Edilīnu.
Sofija aizcirta automašīnas durvis un nodomāja, ka grāmata jāatdod. Viņa apsvēra iespēju ierasties Edilīnā un nosūtīt mapi atpakaļ Kārteram. Ja ģimene ir uzsākusi Sofijas vajāšanu, iespējams, ka viņi to pārtrauks, ja atgūs grāmatu.
Viņa apsēdās pie automašīnas stūres un pagrieza atslēgu, bet nekas nenotika. Motors bija pagalam.
– Gluži kā mana dzīve, – Sofija nomurmināja. Iepriekš viņai patika lauku apvidus, bet tagad tas šķita biedējošs. Viņa bija apturējusi automašīnu uz grantēta ceļa, kas dažu pēdu attālumā aprāvās un nebija redzams no galvenā lielceļa. Sofija zināja, ka drīz satumsīs, un, ja paliks automašīnā, viņu nemūžam neatradīs.
Viņa paskatījās uz savu mobilo telefonu. Signāla nebija. Viņa izkāpa no automašīnas un pastaigāja apkārt, turēdama aparātu augšup pastieptā rokā, bet tas nespēja uztvert zonu.
Atlika tikai viens – iet kājām. Sofija atvēra bagāžas nodalījumu un pārmeklēja somas un kastes, līdz atrada savus skriešanai paredzētos apavus. Protams, Sofija nemēdza skriet. Viņa nebija sportiska. Pēdējo gadu laikā viņas fiziskās aktivitātes aprobežojās ar gājienu no galda līdz ūdens automātam.
Sofija noāva glītās sandales zelta krāsā, uzvilka īszeķes un sasēja lielo kurpju auklas. Viņa paņēma sārtu jaku, ko uzģērba pāri vasaras kleitai. Bija skaidrs, ka ceļā uz Edilīnu kļūs vēss. Sofija piegāja pie automašīnas priekšējām durvīm, paņēma rokassomu un visbeidzot arī lielo aploksni. Viņa bija atstājusi iepirkumu maisu uz virtuves krēsla, tāpēc nebija nekā, kur aploksni ielikt.
Viņa vēlreiz mēģināja iedarbināt mašīnu, tomēr nekas nenotika, tāpēc viņa aizslēdza durvis un devās lielceļa virzienā. Koku mestā ēna bija tā sabiezējusi, ka bija gandrīz pavisam tumšs. Lapas iekustināja vēja brāzma, un Sofija savilka jaku ciešāk. Izdzirdējusi pa ceļu tuvojamies automašīnu, viņa instinktīvi atkāpās ēnā un nogaidīja, līdz tā pabrauc garām. Prātā rosījās atmiņas par visiem šausmu stāstiem, kuros bija iesaistīti vientuļi ceļotāji un sērijveida slepkavas, kas uzņēma tos savās automašīnās. Kad automašīna aizbrauca, Sofija turpināja ceļu un pārmeta sev par muļķīgām iedomām. Pēc Kimas teiktā, Edilīna bija drošākā vieta uz pasaules. Tur nenotika nekas slikts, izņemot dažas lielu apmēru zādzības pēdējo gadu laikā, par kurām Sofija izlasīja internetā, bet viņa nolēma par tām nedomāt.
Garām pabrauca vēl divas mašīnas, un abas reizes Sofija nogaidīja koku pavēnī.
– Ja es turpināšu tādā garā, es nemūžam nenokļūšu pilsētā, – viņa skaļi runāja un noskurinājās, iztēlodamās gājienu pa ceļu pusnaktī. Laiku pa laikam viņa uzkāpa uz ceļa un pārbaudīja telefonu, bet signāla joprojām nebija. Tomēr Sofija bija nogājusi ne vairāk par jūdzi.
Aizrāvusies ar centieniem uztvert zonu, Sofija nedzirdēja tuvojošās automašīnas radīto troksni. Tā parādījās ceļa līkumā, raidīdama tik spožus staru kūļus, ka apžilbināja sievieti gluži kā briedi, kas izskrējis uz braucamās daļas. Automašīna brauca tieši viņai virsū! Sofija skaidri redzēja BMW simbolu dažu pēdu attālumā. Prātā bija tikai viena doma: izdzīvot! Sofija pacēla rokas un kā nirējs, kurš metas ūdenī, strauji metās uz ceļa malu. Viņa piezemējās uz sejas asu pundurozola zaru murskulī, un mute piebira pilna ar zemi. Sofija spēji pagriezās un pievērsa skatienu ceļam, kur maza BMW markas automašīna sudrabotā krāsā pārbrauca pāri viņas telefonam un grāmatai. Par laimi, Sofija bija pārlikusi rokassomu šķērsām pāri krūtīm, tāpēc tā nebija pazaudēta. Automašīna neapstājoties turpināja ceļu.
Kad Sofija piecēlās kājās, viņa sajuta sāpes visā ķermenī. Nokļuvusi atpakaļ uz ceļa, viņa savāca telefona atliekas un pacēla aploksni. Uz tās bija redzamas riepu atstātas pēdas, un viens stūris bija atplēsts vaļā. Bija tumšs, tomēr Sofija redzēja, ka aploksnē ievietotā grāmata ir apbružāta un tās lapas salocītas. Viņa nezināja, vai grāmata tāda bijusi iepriekš, vai arī tās ir BMW vadītāja pārgalvīgās rīcības sekas.
Sofija ar telefona atliekām un aploksni rokās nogāja ceļa malā un brīdi cīnījās ar asarām. Iespējams, viņa netiktu sodīta, ja atdotu grāmatu nevainojamā stāvoklī, bet tagad tā izskatījās gandrīz iznīcināta. Sofijai draudēja cietumsods kāda riebīga autovadītāja dēļ…
Viņa izvilka no matiem lapas, izspļāva mutē sabirušo zemi un noslaucīja asiņainās skrambas uz rokām un kājām. Sofija zināja, ka rīkojas nepareizi, bet viņai vajadzēja atbrīvoties no dusmām. Pretējā gadījumā viņa iekristu bedrē un nemūžam no tās neizkļūtu.
Sofija devās ceļā. Šoreiz viņa neslēpās no automašīnām, bet turpināja iet. Trīs vadītāji – vientuļi vīrieši – piedāvāja sievieti aizvest. Sofijas dusmas pieauga ar katru mirkli, un, apveltījusi vīriešus ar naidpilniem skatieniem, viņa tiem visiem atteica.
Kājas smeldza, ievainojumi un nobrāzumi sāpēja, pēdas pārklājās ar tulznām. Katra Sofijas ķermeņa colla šķietami izstaroja sāpes. Tomēr viņa turpināja ceļu, atsaukdama