Torņa vilinājums. Lulū Teilore
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Torņa vilinājums - Lulū Teilore страница 11
![Torņa vilinājums - Lulū Teilore Torņa vilinājums - Lulū Teilore](/cover_pre154346.jpg)
Iemīlēšanās sniedza reibinoši burvīgas emocijas. Džons brauca divas reizes nedēļā satikt Dilailu, līdz kādā piektdienas vakarā pie krastmalas metro stacijas viņi zem laternas skūpstījās, nepievēršot uzmanību, ka apkārt ir cilvēki. Džons aizgāja Dilailai līdzi uz viņas mazītiņo dzīvoklīti Londonas rietumos, un tur abi drudžaini norāva viens otram drēbes un mīlējās, pēc tam pārvietojās uz guļamistabu, un sekoja garas, maiguma piepildītas stundas. Dilailai ārkārtīgi patika tas, kā Džons smaržo, patika pieskarties viņa ādai, patika viņa muskuļotais augums un abu ķermeņu saderība. Viņu sajūsmināja savstarpējā saskaņa, Džona apskāvieni uz skūpsti, nemitīgās alkas pēc viņas. Neviens cits viņiem nebija vajadzīgs, tikai pašu sabiedrība, sarunas, smiekli un atklāsmes, kas vienmēr beidzās gultā. Džons palika pie viņas visu nedēļas nogali. Dzīvoklis pēc viņa aizbraukšanas šķita tukšs un bezdvēselisks. Kad Džons ieradās nākamajā reizē, viņam līdzi bija soma.
– Man nav tūlīt jābrauc atpakaļ, – viņš teica. – Stērlingfortā notiek filmēšana. Atstāju mājās brālēnu Benu par atbildīgo. Bens pie manis strādā. Viņš tiks galā.
– Brīnišķīgi! – Dilaila smaidīdama atsaucās, un viņu saviļņoja patīkams satraukums. – Es priecājos, ka vari palikt!
Džons ar ilgošanos uzlūkoja Dilailu.
– Es nespēju būt tālumā no tevis. Dilaila, tu padari gaišāku manu dzīvi, tu to esi pārvērtusi un pati nemaz nezini, cik lielā mērā.
Aiz laimes Dilaila jutās kā no jauna piedzimusi, Harijs bija palicis pagātnē, un viņa vietu aizņēma kaislās jūtas pret Džonu. Viņš bija asprātīgs, valdzinošs, gudrs, ar tādu dvēseles dziļumu, kas saistīja Dilailu. Džons daudz nestāstīja ne par sevi, ne savu ģimeni, tikai īsi pieminēja pagātni, kad Dilaila viņu izjautāja, viņš atklāja, ka tēvs slimo ar progresējošu demenci, bet māte jau sen mirusi, taču neko vairāk nestāstīja. Džonam nebija ne māsu, ne brāļu, un viņa ģimenes mantojums bija smaga atbildības nasta – māja un viss ar to saistītais. Kāds tur brīnums, Dilaila domāja, ka Džons paradis klusēt, kad uzmācās drūms noskaņojums, un ierauties sevī. Uz jautājumu, kas noticis, viņš saņēmās un atkal pasmaidīja, bet pēc tam izvairīgi atbildēja, ka viss esot labi. Tomēr ik pēc dažām naktīm viņu mocīja slikti sapņi, viņš konvulsīvi raustījās, grozījās, miegā iekliedzās un trūkās augšā, elsodams mežonīgi ieplestām acīm tādās šausmās, ko nebija iespējams attēlot. Tad Dilaila viņu apskāva un mierināja, līdz lēkme beidzās un viņš no jauna iemiga.
Atgriešanās Stērlingfortā Dilailai šķita kā pasaka. Džons viņu aizveda turp dzestrā rudens dienā, lai viņi pavadītu nedēļas nogali tikai divatā, un māja izskatījās neaptverami skaista no aukstuma vizuļojošajā parkā. Samākušos pēcpusdienu viņi sagaidīja pie omulīgi iekurta kamīna un visās telpās iedegtām lampām. Saimniecības vadītāja bija atstājusi burbuļojam sautējumu un cepamies kartupeļus. Viņi iedzēra vīnu mazajā viesistabā mājas aizmugurējā daļā un mīlējās kamīna priekšā.
Pēc tam, atlaidusies uz spilveniem Džona apskāvienos, Dilaila vēroja lēkājošās liesmas un uzmanīgi, taču it kā nevērīgi pajautāja:
– Vai tas portrets hallē… vai tā ir viņa?
Džons viegli sarāvās.
– Kas “viņa”?
– Tava pirmā sieva.
Iepriekš dienā, kad Džons bija izgājis kaut ko paņemt, Dilaila savukārt bija aplūkojusi gleznas un ievēroja pasteļtehnikā darinātu sievietes portretu. Tas nebija īpaši kvalitatīvs. Mati pārāk blondi un gludi, acis mazliet par lielām, mute ar tik savilktām lūpām, ka neizskatījās dabiska, tomēr seja pauda izaicinājumu. Apakšā uz mazas zeltītas plāksnītes bija rakstīts “Vona Forda-Stērlinga”. Acīmredzot viņa bija amerikāniete, kaut vai tāpēc, ka bija paturējusi meitas uzvārdu. Dilaila ziņkāri nopētīja gleznu. Džons viņai bija stāstījis, ka viņa pirmo sievu saucot Vona. Viņi bija precējušies četrus gadus un pirms desmit gadiem bez strīdiem izšķīrušies. Vona tagad dzīvojot Savienotajās Valstīs, apprecējusies vēlreiz. Iespējams, tagad viņa sevi sauca par Vonu Fordu-StērlinguSmitu vai kāds nu bija viņas jaunais uzvārds.
– Vona? – Džons atslāba. – Jā, tā ir viņa.
– Vai nav nedaudz dīvaini, ka tur karājas viņas attēls?
– Nebūt ne. Ja viņa reiz kļuva par Stērlingu, tad vienmēr tāda arī paliks.
Dilaila, brīdi klusējusi, it kā neviļus vieglā tonī pajautāja:
– Kāpēc jūs abi izšķīrāties?
– Parastais iemesls. Apprecējāmies pārāk jauni. Vonai apnika šī māja un galu galā arī es. Es viņu nevainoju. Pats šo vietu tik tikko paciešu.
– Tā nevar būt taisnība, – Dilaila nomurmināja, pieglaužoties pie Džona pleca. – Šis nams ir brīnišķīgs. Un te ir tavas mājas. Tu šeit iederies.
– Tā man saka, – Džons sausi atbildēja.
– Vai tiešām tev tā nepatīk? – Dilailai tas nebija saprotams. Stērlingforta viņu apbūra un turēja savā varā. Kur vien viņa paskatījās, visur ieraudzīja kaut ko skaistu, katru reizi, pieejot pie loga, viņu valdzināja zāliens, parks, meža ainava.
Džons mirkli padomāja.
– Man patīk atsevišķas daļas. Bet… – Viņa skatiens aizslīdēja pie Dilailas, tad atkal prom. – Vecas mājas nav viegli padarīt par personisko mitekli, jo tās ir pārpilnas ar pagātni, no kuras grūti glābties. – Viņš saspieda Dilailas roku. – Tomēr tava aizrautība palīdz man ieraudzīt visu citā gaismā. Palīdz aizmirst to, ko labāk neatcerēties. – Džons kļuva nopietns. – Es nevēlos, lai tev rastos iespaids, ka Vona man kaut ko nozīmē. Tā nav. Vismaz ne noteiktā veidā. Mums jau sen viss ir aiz muguras.
– Es tev ticu, – Dilaila apstiprināja, priecīga, ka nav jābaidās no pagātnes. Viņa nejuta īstus draudus no bijušās sievas rēga, taču viņai bija patīkami dzirdēt tam apstiprinājumu.
Kad viņi gāja gulēt, uz spilvena Dilailu gaidīja skaista paciņa ar viņas vārdu. Kārbiņā atradās gredzens – antīks, ar akvamarīnu un mirdzošiem briljantiem.
– Vai pieņemsi? – Džons