Найкраще в мені. Ніколас Спаркс
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Найкраще в мені - Ніколас Спаркс страница 23
![Найкраще в мені - Ніколас Спаркс Найкраще в мені - Ніколас Спаркс](/cover_pre172410.jpg)
– Тобто, іншими словами, вони такі ж, якими колись були ми?
Вона обдумала його слова, обличчя її набуло мрійливо-тужливого виразу.
– Може, й так.
Довсон замовк і став роздивлятися пейзаж за вікном, й Аманда простежила за його поглядом. Плесо річки потемніло, віддзеркалюючи свинцеве небо. Старий дуб на березі виглядав майже так само, як колись, а поміст зігнив, від нього лишилися самі колоди.
– Стільки спогадів, Амандо, – тихо промовив він.
Може, то був його голос, може, інтонація, та раптом від цих слів у ній щось клацнуло, наче десь далеко хтось повернув ключа у замку.
– Знаю, – зрештою відповіла вона й замовкла на деякий час, обійнявши себе, і шум холодильника був єдиним звуком у кухні. Верхнє світло жовтаво підсвічувало стіни, на які падали їхні невиразні тіні. – То коли ти їдеш?
– Мій літак у понеділок уранці. А ти?
– Навіть раніше. Обіцяла Френкові повернутися ввечері в неділю. Як спитати мою матір, то ліпше б мені було лишитися в Даремі. Вона казала, що їхати на цей похорон – погана ідея.
– Чому?
– Бо Так їй не подобався.
– Радше, я їй не подобався.
– Та вона тебе ніколи не знала, – мовила Аманда. – Вона не дала тобі шансу. Завше ліпше знала, як мені жити. А чого мені хотілося – її не турбувало. І хоч тепер я доросла людина, вона й досі намагається диктувати мені, що робити. Аніскілечки не змінилася.
Вона провела пальцем по краплинах на склянці й продовжила:
– Кілька років тому я мала дурість сказати їй, що заходила до Така, і вона відреагувала, наче це якийсь страшний злочин. Вона вичитувала мені увесь день, допитувалася, чому, допитувалася, про що ми говорили, лаяла мене, як малу. І з того часу я більше нічого їй не казала. Брехала, що ходила по магазинах, що з Мартою снідала на пляжі. Марта – то моя колишня сусідка з гуртожитку, вона тепер живе в Солтер-Пас, ми іноді телефоном спілкуємося, та я давненько її не бачила. Не хочу чути материних питань, і тому просто не кажу їй правди.
Довсон перемішував чай, розмірковуючи над тим, що вона тільки-но сказала, споглядаючи, як вихор у склянці поволі стихає.
– Коли сюди їхав, то не міг не згадувати про батька, про його постійне бажання контролювати геть усе. Я не маю на увазі, що в нього є щось спільне з твоєю матір’ю, але, може, це в неї просто така манера оберігати тебе від помилок.
– Хочеш сказати, що навідатися до Така – то була помилка?
– Не в Такові річ, а в тобі. Що ти хотіла знайти тут? Що ти хотіла почути від нього? Лише ти знаєш відповідь.
Вона відчула нестримне бажання захиститися й не встигла його подолати: даючи йому волю, впізнала манеру відстоювати свою думку, яка колись була для них спільною. Хтось із них казав щось, що ставило під сумнів рішення другого, і тоді вони сперечалися. Вона й не знала, як скучила за цими дискусіями. Не через самі суперечки –