Paha paik. Gillian Flynn
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Paha paik - Gillian Flynn страница 20
![Paha paik - Gillian Flynn Paha paik - Gillian Flynn](/cover_pre186921.jpg)
„Ma justkui ei taibanud, et meil on igaühel oma teooria, ainult et, khm, mitte keegi meist ei usu Beni süüd. Ma ei mõelnud seda asja korralikult läbi. Ega saanud aru. Ei võtnud arvesse. Just. Eks ole, sinu jaoks on see päriselt. Nojah, mina tean seda, me kõik teame seda, aga samal ajal me ei tea. Ega saagi teadma. Arvan mina. Et nagu päriselt saaks aru. Kui sa oled nii palju sellest rääkinud ja vaielnud, siis sellest saab … Aga. Eks ole. Nii et vabandust.” Ma ei kavatsenud lasta Lyle Wirthil endale meeldida, olin juba ära otsustanud, et ta on jobu. Aga ma oskan hinnata ilma keerutamata vabandamist nii, nagu viisipidamatu inimene võib nautida head muusikat. Ma ise ei oska, aga imetlen seda teiste juures. „Nojah,” ütlesin.
„Kindlasti tahaksid mõned klubi liikmed ikkagi saada mõningaid, tead küll, meeneid, mida sa oleksid valmis müüma. Kui sa sellepärast helistad.” „Oh ei. Ma lihtsalt hakkasin mõtlema. Olen kõige üle sügavamalt juurdlema hakanud.” Oleksin võinud sama hästi mõttepunktid valjusti välja öelda.
Me saime kokku minu kodu lähedases baaris nimega „Sarah’ juures”, minu meelest on see imelik nimi ühe baari jaoks, aga see on piisavalt neutraalne koht ja seal on ruumi. Mulle ei meeldi rüseleda. Lyle juba istus lauas, aga tõusis minu sisenedes püsti ja kummardus mind embama, mis pani ta oma pikka keret kõvasti väänama ja kokku klappima. Tema prillisang tabas mu põske. Seljas oli tal jälle kaheksakümnendate jakk, seekord teksariidest, ümmargusi sõnumiga märke täis riputatud. Kui jood, ära juhi; üllata headusega; hääletajad rokivad. Need klõbisesid, kui ta jälle istet võttis. Lyle pidi olema umbes kümme aastat minust noorem, nii ma vähemalt oletasin, ja ma ei saanud aru, kas ta riietusstiil on taotluslikult irooniline retro või on ta lihtsalt vähe imelik.
Ta kukkus veel kord vabandama, aga ma ei vajanud lisa. Janu oli kustutatud, aitäh.
„Kuule, ära siiski arva, nagu ma oleksin järsku veendunud Beni süütuses või selles, et ma tunnistust andes milleski eksisin.”
Ta avas suu, et midagi öelda, kuid pani selle kohe plaksuga kinni.
„Aga kui ma tahaksin seda asja põhjalikumalt uurida, kas siis klubi on valmis aitama mul seda finantseerida? Umbes nii, et te maksaksite mu aja kinni.”
„Oo, Libby, see on ju suurepärane uudis, et sa vähemalt oled huvitatud midagi välja uurima,” kiitis Lyle. Mulle ei meeldinud selle poisikese toon, ta nagu poleks aru saanud, et räägib endast vanemaga. Ta oli just seda tüüpi, kes siis, kui tund on lõppenud ja teised lapsed on juba madalstardis ja õpetaja ütleb „kas kellelgi on küsimusi?”, siis tema on see, kellel ongi.
„Seda et, eks ole, meil kõigil on mingi oma teooria, aga sinu ees avanevad nii paljud uksed, mis jäävad meie, teiste, ees suletuks,” jätkas Lyle, jalg laua all erutusest kiikumas. „Sest eks ole, inimesed tahavad sinuga rääkida.”
„Just.” Osutasin õllekannule, mis seisis Lyle’i ees laual, ja ta kallas mulle sellest plastiktopsi, peaaegu ainult vahtu. Ja siis ta, jumala eest, tõmbas sõrmega nina alt läbi ja torkas selle õlle sisse, et õli vahutamise ära võtaks, ja kallas lisa.
„No nii. Mismoodi tasustamist sa ise oled mõelnud?” Ta ulatas mulle topsi ja mina panin selle enda ette ja kaalusin, kas juua või mitte.
„Minu arvates see oleneb,” vastasin teeseldes, nagu mõtleksin alles nüüd neid asju läbi. „Nimelt sellest, kui keeruline on kedagi üles otsida ja mis küsimusi te tahate, et ma talle esitan.”
„Ahah, meil peaks olema terve pikk nimekiri inimestest, kellega me tahaksime, et sa räägiksid. Kas sa tõesti pole Runneriga üldse ühenduses olnud? Runner on kindlasti paljudes nimekirjades esimesel kohal.” Vana hea kusipea Runner. Viimase kolme aasta sees oli ta kord mulle isegi helistanud, ajanud kokutades ja mökutades segast juttu, ilmselt üle kere värisedes, ja palunud mul raha saata. Hiljem ei midagi. Hah, ega ka varem. Beni kohtuasja aegu oli ta mõnikord kohtumajja ilmunud, paaril korral kulunud pintsaku ja lipsuga, siiski enamasti nende riietega, milles ta magas, nii maani täis, et ei seisnud õieti püsti. Lõpuks palus Beni advokaat tal enam mitte tulla. Paha lugu. Nüüd oli veel hullem, sest kõik need Mõrvaklubi tüübid pidasid Runnerit mõrvariks. Minu teada oli ta enne mõrvu kolm korda kinni istunud, aga ainult mingite totruste eest. Siiski, Runner oli alati kõrvuni võlgades, ta ju vedas kihla absoluutselt kõige peale: spordivõistluste, koerte, hobuste, bingo, homse ilma peale. Ja minu emale oli ta alimendid võlgu. Meie kõigi mahanottimine oleks muidugi selle probleemi seljatanud. Ainult ma ei suutnud uskuda, et Runner oleks sellest puhtalt välja tulnud, ta polnud piisavalt nutikas ja pealehakkamisest jäi ka kindlasti puudu. Ta ei saanud hakkama isegi sellega, et olla isaks oma ainsale alles jäänud lapsele. Paar aastat pärast mõrvu jõlkus ta veel Kinnakee kandis, vahepeal mitmeks kuuks kuhugi kadudes; ma sain temalt kleeplindiga kokku lapitud pakke Idahost või Alabamast või Lõuna-Dakota Winnerist, mis sisaldasid bensujaamast ostetud suurte silmadega dekoratiivseid nukke, need hoidsid käes vihmavarju või kassipoega ja olid selleks ajaks, kui ma karbi avasin, alati katki läinud. Ma teadsin, millal ta jälle tagasi oli, mitte tema külaskäikude järgi, vaid selle järgi, et mäeseljaku onnist, kus ta elutses, hakkas tõusma haisvat tossu. Diane ümises viisi „Vaene Judd on surnud”, kui kohtas linnas juhuslikult Runnerit, kelle nägu oli suitsust must. See lontrus oli ühtaegu haletsusväärne ja hirmuäratav. Mul tegelikult vedas, et ta otsustas minust mitte välja teha. Siis, kui ta sel viimasel suvel enne lõppu mõneks ajaks meie juurde elama tuli, ta muud ei teinud, kui ainult kiusas mind. Alguses ilkus niisama, näpistas ninast ja muud sarnast, aga siis muutus lausa õelaks. Ükskord tuli ta kalalt, lompsis oma lirtsuvate kalamehesaabastega läbi maja ja kukkus kloppima vannitoa ukse peale, kui mina olin parajasti vannis, tegi seda lihtsalt lõbu pärast. Tee juba lahti, mul on sulle üllatus! Kiskus lõpuks ukse pärani, tuli sisse koos oma õllest küllastunud hingeõhuga. Ta hoidis midagi süles, ajas äkitselt käed laiali ja viskas elusa kuuekümnesentimeetrise merihundi minu juurde vanni. Kõige hirmutavam oli selle juures tema teo mõttetus. Mina rabelesin, et veest välja saada, kala limane nahk libises üle mu ihu, vurrudega suu pärani nagu eelajaloolisel koletisel. Ma oleksin võinud jala talle suhu torgata ja kala oleks libisenud üles kuni kubemeni, tihedalt ihu ümber nagu sukksaabas.
Roomasin viimaks üle vanni ääre välja ja jäin lõõtsutades vaibale lamama, Runner ainult karjus mulle, et ma lõpetaksin selle neetud halamise. Kõik minu lapsed on kuradi lootusetud nannipunnid.
Me ei pääsenud kolm päeva ennast pesema, sest Runner ei viitsinud sellele jälgile elukale otsa peale teha. Ju ma siis olen oma laiskuse temalt pärinud.
„Ma pole üldse kunagi teadnud, kus Runner elutseb. Kui ma viimati temast midagi kuulsin, siis ta oli kusagil Arkansases. Aga sellest on aasta. Vähemalt.”
„Nojah, nüüd oleks hea mõte ta üles otsida. Nii mõnigi tahab, et sa just temaga räägiksid. Kuigi ma ise ei usu, et mõrvar on Runner,” lisas Lyle. „See võib-olla kõlab kõige tõenäolisemalt – võlad, vägivallatsemine.”
„Peast soe.”
„Ja peast soe.” Lyle muigas nipsakalt. „Aga ta lihtsalt pole piisavalt kaval, et mitte vahele jääda. Ma ei tahtnud