Sihtmärk. Stella Cameron
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Sihtmärk - Stella Cameron страница 8
![Sihtmärk - Stella Cameron Sihtmärk - Stella Cameron](/cover_pre224554.jpg)
„Sellest piisab,” sosistas mees ja lasi ta lahti. „Väga kena, Sarah.”
Mees jätab ta ellu. Naine lõõtsutas ja ütles: „Baily, mitte Sarah.”
Mehe nägu tuli lähemale. „Mida sa tahad öelda?”
„Mina olen Baily Morris. Sa ei taha üldsegi mind. Sul on vaja Sarah Boardi, eks ole?”
„Sa valetad.”
„Ei valeta. Minu nimesilt on mul taskus. Mulle ei meeldi seda kanda. Baily Morris.” Ta tegi liigutuse tasku poole.
„Persse,” vandus mees. „Ma usun sind. Ja sa andsid praegu ära oma viimase võimaluse. Nüüd ma pean seda tegema.”
Nõrk tõuge naise vasaku põlve taha ja kurnatud jalg kõverdus. Baily kaldus ettepoole, karjatus jäi kurku kinni.
Baily lendas, aeglaselt, aeglaselt, käed laiali; ta pöördus õhus ringi. Hoovused pillutasid teda, jagasid hoope vastu pead. Kiiremini ja kiiremini lendas ta, sööstes pehmesse, valgesse vahtu.
5
Auto esituled paiskusid Sarah’ elutoa akendesse. Aurelie piilus välja, nägi tuttavat Audit ja taganes. „See on Nicki auto,” hüüdis ta. „Delia on ka temaga kaasas.”
Sarah kiirustas köögist, käsi rätikusse pühkides.
Mootorimürin vaibus.
„Püüame näidata, et me pole hirmust ogarad,” lausus Aurelie.
Sarah kadus hetkeks ja tuli tagasi ilma rätikuta. „Sul on õigus. Me saame kõige enam aidata, jäädes rahulikuks.”
„Õigus,” nõustus Aurelie ja libises põrandale Hooveri kõrvale, kes nägi parajasti und. Ta hingas valjusti läbi värisevate vuntside ja vingus vaikselt.
Delia avas oma võtmega ukse ja tuli Nicki ees sisse. „Vihma hakkas sadama,” sõnas ta.
„Nick!” sõnas Sarah ja tundus, nagu ta tahaks mehe juurde joosta. Kuid ta jäi paigale. „Ja sina ka, Delia. Te näete nii väsinud välja.”
„Lõpeta see draama,” lausus Delia ja Aurelie naeratas oma lemmiku sõnavaliku peale. Delia ei uskunud, et ta peaks inimeste tundeid säästes nende ümber kikivarvul käima, eriti kui ta otsustas, et nad ei vääri seda; pealegi kuulus perekonna draamakuninganna kroon talle endale. „Meie Nickiga oleme parimas korras.”
„Tulge sisse ja tehke olemine mugavaks,” kutsus Aurelie, naeratades Nickile, kes tõepoolest nägi kurnatud välja.
Mees ei vastanud naeratusele. Tema tumedad lokkis juuksed olid laubal turris, mis oli selge märk sellest, et ta on ärritatud.
Delia, punakaspruunide juustega, keskmisest pikemat kasvu naine, kellel oli just parasjagu vormikust, et lisada autoriteeti ta isikule ja teatraalsele kõnnakule, suundus toa keskele ja heitis juuksed näolt. „Istu, Sarah, Nick on mind juba teavitanud mõningatest asjaoludest, mida te täna teada saite.”
Sarah istus kohe ja hoidis pilgu maas. Tema käitumine tekitas Aurelies hämmeldust. Näis, et Sarah oli järsku kaotanud enesekindluse, ehkki ta tavaliselt ei lasknud ennast Delia diktaatorlikust maneerist häirida.
Delia pani käe Sarah’ pea peale ja silitas tema sassis juukseid. „Asume asja juurde. Meil on palju, millest rääkida. Aga vaatamata sellele pole vaja ülemäära erutuda. Ma hoolitsen kõige eest.”
Ta läks kööki ja naasis pudeli valge veini, nelja klaasi ja korgitseriga. Pudeli ja korgitseri ulatas ta Nickile. Siis seisis mehe kõrval, kuni see valas veini välja.
„Nick tuli mulle lennujaama vastu ja me lõunatasime koos,” lausus Delia klaase jagades. Ta ajas selja sirgu ja sikutas kehale liibuva valge siidkostüümi lühikest jakki. Delia oli oma firma toodete reklaami kehastus. Pehme nahk ja täiuslik jumestus paistsid vaatamata kellaajale ikka ühesugusena. Nad olid palju kordi püüdnud mõistatada, kui vana ta on, ja ta ei saanud olla noorem kui viiskümmend viis või selle ringis, kuid nelikümmend oli arv, milles tõenäoliselt ei kaheldud.
Sarah sõnas Delia poole pöördudes: „Nii et sa siis tead…”
„Minu sõbra Mary kohta?” sekkus Delia vahele ja ta kaelal tuksles soon. „Jah, ma tean. Ta võis olla surnud selleks ajaks, kui teie Californiasse jõudsite. Vaene Mary. Vaene Nick.”
Nick oli istet võtnud. Tema sinakashallides silmades oli tühi pilk.
Aurelie käsivarred kattusid kananahaga. Ta kargas püsti ning läks ja põlvitas Nicki tooli kõrvale. Ta embas meest ja toetas põse ta käsivarrele. Kui ta leiab sõnad, mida öelda, siis ta ka ütleb need välja. Liiga vähe aega on möödunud, et Nick oleks jõudnud vapustusest toibuda. Keegi neist polnud seda suutnud.
Mees vabastas käe ja puudutas Aurelie selga, jättis siis oma suure käe naise seljale. Aurelie tundis, kuidas ta sõrmed rusikasse surus. „Mul on väga kurb meel Mary pärast,” lausus Aurelie. „Kui me Pelgupaigas olime, palvetasin ma igal õhtul, et me võiksime tema juurde jääda. Nick, ma tunnen sulle kaasa.”
Delia istus langetatud päi, käsivarred põlvedel risti.
Sarah nuttis vaikselt.
„Kas sa lakkasid kunagi lootmast, et ta ükskord leiab su?” küsis Aurelie Nickilt. Ta tõusis ja tõmbas tooli Nickile lähemale.
„Ei,” vastas mees.
Aurelie uuris mehe nägu – tema sirge nina valevust, laienevaid sõõrmeid – ja kõledat eemalolekut ta pilgus. „Ma lakkasin teda ootamast,” lausus ta. „Aga ma ei lakanud kunagi lootmast.”
„Me ei teadnud, missugune on tõeline ema, kuni me polnud su ema armastusest osa saanud,” sõnas Sarah. „Aga siis me saime Delia. See juhtus tänu sellele, et Mary teadis, mida me vajame, isegi kui ta ise ei saanud meiega olla.”
„Aah.” Aurelie hõõrus nägu. „Ma hakkan kohe ulguma. Ma ei saa aru, miks kõik need inimesed kaevandusse läksid. Neid oli liiga palju, et Colin oleks saanud neid sundida.”
„Ka mina ei saa sellest aru,” sõnas Nick. Ta pani käed kukla taha ja sirutas, rind mustas T-särgis paisumas. „Arvatavasti ei saa me kunagi seda teada.”
„Kas pole võimalik, et see oli õnnetus?” küsis Sarah. „Nad läksid kaevandusse ja tekkis mingi laviin, mis pani kivid liikuma.”
Delia sõnas pisaraist läikivail silmil: „Politsei arvates ei olnud see õnnetus, aga mina mõtlen, et oli. Tõenäoliselt juhtus see täpselt nii, nagu Sarah kirjeldas. Ootamatu kivivaring.”
Selle naise anne rasketest aegadest läbi purjetada neid ilustades oli tihti olnud õnnistus. Aurelie oli mures, et antud juhul kartis Delia tõde ja mida see nende jaoks tähendada võib. „See ei olnud õnnetus,” lausus ta. „Seal oli köisredel ja see oli šahti sissekäigu juures läbi lõigatud ning alla visatud, et nad välja ei pääseks. Keegi pidi selle läbi lõikama.”
„Kas mäletate mu ema juukseid?” küsis Nick rutakalt.
Aurelie sulges silmad