Mister. E. L. James
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Mister - E. L. James страница 8
![Mister - E. L. James Mister - E. L. James](/cover_pre618581.jpg)
„Mul oli vaja paljude asjade üle järele mõelda ja mul on olnud tegemist.“
„Sinul? Tegemist? Maxim, sa ei teaks, mida see tähendab – isegi siis, kui sa komistaksid selle otsa ja topiksid oma riista sinna sisse.“
Ma võpatan ja hakkan siis selle kujutluse peale naerma.
Caroline’i pinge lõdveneb pisut. „Ära aja mind naerma, kui ma sinu peale vihane olen.“ Ta huuled lähevad mossitades prunti.
„Küll sina alles oskad öelda.“ Ma ajan käed laiali ja ta astub mu embusesse.
„Miks sa ei helistanud?“ küsib ta, kui ta mind vastu kallistab ja ta viha haihtub.
„Mul on nii palju asju kaelas,“ sosistan teda enda vastas hoides. „Mul läks aega, et mõelda.“
„Üksi?“
Ma ei vasta. Ma ei taha valetada. Esmaspäeva öösel olin… ee… Heatheriga, ja eelmisel ööl oli see… Mis ta nimi oligi? Dawn.
Caroline tõmbab ninaga ja astub mu käte vahelt eemale. „Seda ma arvasingi. Ma tunnen sind liiga hästi, Maxim. Milline ta oli?“
Ma kehitan õlgu, kui mulle meenub pilt Heatheri huultest mu riista ümber. Caroline ohkab. „Oled sina alles üks lits mees,“ ütleb ta oma tavalise halvakspanuga.
Kuidas ma saaksin seda eitada?
Caroline teab mu öistest toimingutest. Tal on minu kirjeldamiseks terve kollektsioon valitud epiteete ja ta noomib mind juhuslike vahekordade pärast regulaarselt.
Aga ikkagi tuli ta minuga voodisse.
„Sina hoorad oma leinas, aga mina pidin üksinda taluma õhtusööki koos issi ja kasueidega. See oli kohutav,“ torkab ta. „Ja ma olin eile öösel nii üksildane.“
„Palun vabandust,“ vastan, sest ei suuda midagi muud välja mõelda.
„Kas sa advokaatidega kohtusid?“ Caroline muudab teemat ja vaatab mulle otsa.
Ma noogutan ja pean tunnistama, et see on teine põhjus, miks ma olen teda vältinud.
„Oi ei,“ niuksatab ta. „Sa näed nii tõsine välja. Mina ei saanud midagi, eks?“ Ta silmad on hirmust ja kurbusest pärani.
Ma panen käed tema õlgadele ja ütlen seda talle õrnalt. „Kõik läheb minu kui pärija sihtfondi.“
Caroline laseb kuuldavale ohke ja katab suu, kui pisarad talle silma tulevad. „Olgu ta neetud,“ sosistab ta.
„Ära muretse, küll me midagi välja mõtleme,“ pomisen mina ja võtan ta jälle embusesse.
„Ma armastasin teda,“ ütleb Caroline ja ta hääl on vaikne, nagu lapsel.
„Ma tean, mina ka.“ Ehkki ma tean, et Caroline armastas ka Kiti tiitlit ja rikkust.
„Sa ei kavatse mind minema ajada?“
Ma võtan ta peost taskurätiku ja pühin ta silmi. „Ei, muidugi mitte. Sa oled mu venna lesk ja mu parim sõber.“
„Aga see on kõik?“ Ta naeratab mulle vesiselt, ent kibestunult, ning ma suudlen ta otsaesist, et mitte ta küsimusele vastata.
„Teie kohv, härra,“ ütleb Blake talveaia ukselt.
Ma lasen kohe käed alla ja astun Caroline’i juurest eemale. Blake tuleb sisse, nägu ilmetu. Tal on käes kandik tasside, piima, hõbedast kohvikannu ja lihtsate šokolaadiküpsistega, mis on mu lemmikud.
„Tänan, Blake,“ ütlen ma, püüdes mitte välja teha aeglasest punast, mida tunnen kaela mööda üles ronivat.
Parem olla häbematu.
Blake asetab kandiku diivani kõrvale lauale. „Kas see on kõik, härra?“
„Praeguseks küll, tänan.“ Mu toon on teravam, kui ma kavatsesin.
Blake väljub toast ja Caroline valab kohvi välja. Mu õlad langevad alla kergendusest, et Blake lahkus. Ja ma kuulen peas oma ema häält: Mitte teenijate nähes.
Ma hoian ikka veel peos Caroline’i niisket taskurätikut. Silmitsen seda ja kortsutan kulmu, kui mulle meenub osa unenäost, mida öösel nägin – või oli see täna hommikul? Noor naine, ingel? Ilmselt seisis neitsi Maarja või keegi nunn sinises mu magamistoa uksel ja valvas mind, kui ma magasin.
Mida kuradit see tähendab?
Ma pole usklik.
„Mida?“ küsib Caroline.
Ma raputan pead. „Ei midagi,“ pomisen ma, võtan vastu kohvitassi ja annan talle taskurätiku tagasi.
„Noh, ma olen vist rase,“ ütleb Caroline.
Mida? Ma lähen näost valgeks.
„Kitist, mitte sinust. Sina oled liiga kuradi ettevaatlik.“
Pagana õigus. Maa tundub mu jalge all kõikuvat.
Kiti pärija!
Kas asjad saavad veel keerulisemaks minna?
„Noh, kui oled, siis mõtleme välja, mida teha,“ vastan ma. Hetkeks tunnen kergendust, et kogu see vastutus võib minna Kiti lapsele, ent samal ajal äkilist ja kõikehaaravat kaotusetunnet.
Krahvitiitel kuulub mulle. Praegu.
Raisk. Kas asjad saavad veel segasemaks minna?
KOLMAS PEATÜKK
Mu telefon sumiseb, kui ma musta takso tagaistmel kontorisse sõidan. See on Joe.
„Tere,“ ütleb ta. „Kuidas läheb?“ Ta tundub sünge ja ma tean, et ta viitab mu meeleolule pärast Kiti surma. Ma nägin teda viimati matustel.
„Jään ellu.“
„Vehelda tahad?“
„Väga tahan. Aga ei saa. Mul on päev otsa kohtumised.“
„Krahvijamad?“
Ma naeran. „Jah. Krahvijamad.“
„Võib-olla millalgi hiljem sel nädalal? Mu epee hakkab rooste minema.“
„Jah. See oleks tore. Või teeme mõne dringi.“
„Jah. Ma vaatan, kas Tom on saadaval.“
„Lahe. Aitäh, Joe.“
„Pole