Історія втечі та повернення. Элена Ферранте
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Історія втечі та повернення - Элена Ферранте страница 27
![Історія втечі та повернення - Элена Ферранте Історія втечі та повернення - Элена Ферранте Неаполітанський квартет](/cover_pre978722.jpg)
– Що ти там такого понаписувала? – репетувала вона.
– Нічого такого, ма.
– Описала ті гидоти, які сама робиш?
– Які там гидоти, прочитай книжку.
– Я не маю часу на це лайно.
– То дай мені спокій.
– Якщо батько дізнається, що про тебе кажуть, він вижене тебе геть.
– Нема потреби, я піду сама.
Був вечір, і я вийшла прогулятися, щоб не наговорити матері чогось такого, про що потім пошкодую. Проходячи сквериком уздовж головної вулиці, я відчувала, що люди – дратівливі тіні цього світу, у якому я вже не жила, – уважно приглядаються до мене. Раптом я зустріла Джильйолу, яка саме верталася з роботи. Ми жили в одному будинку, тому пішли разом, але я весь час боялася, що рано чи пізно вона таки скаже мені щось уїдливе. Але, як не дивно, вона висловилась якось несміливо, хоча завжди поводилась досить агресивно, а то й злостиво:
– Я прочитала твою книжку, дуже цікаво. Ти така смілива, що описуєш такі речі.
Я аж заклякла.
– Які речі?
– Ті, які ти робиш на пляжі.
– Це не я роблю, це робить героїня.
– Так, але ти це дуже гарно змалювала, Лену. Ну точно як це насправді буває, описала весь той бруд. Такі секрети знають тільки жінки.
Тоді смикнула мене за лікоть, примусивши зупинитись, і пробурмотіла:
– Коли побачиш Ліну, скажи їй, що вона мала слушність, я визнаю. Вона правильно зробила, що начхала на чоловіка, на маму, батька, брата, на Марчелло, на Мікеле і все це наше гівно. Мені теж треба було забратися звідси, треба було брати приклад з вас обох, ви ж такі розумні. Але я народилась дурепою, тож що вдієш.
Більше нічого важливого ми одна одній не сказали. Я зупинилась на своєму поверсі, а вона пішла до своєї квартири. Але її слова не виходили мені з голови. Мене вразило, що вона, не замислюючись, поставила на один рівень невдачу Ліли і мій успіх, немов порівняно з її становищем і одне, і друге було однаково позитивним. Але насамперед мені запам’яталося, що в бруді з моєї книжки вона впізнала той бруд, якого зазнала сама. То було щось нове, але я не знала, як до цього ставитися. Тим паче, що приїхав П’єтро і на якийсь час я про це забула.
Я зустріла його на вокзалі, провела на вулицю Фіренце, де був готель, у якому я, за порадою батька, урешті вирішила зняти йому кімнату. Як на мене, П’єтро хвилювався ще більше, ніж моя родина. З потяга він зійшов такий же пом’ятий, як завжди, за собою тягнув величезну валізу, а втомлене обличчя почервоніло від спеки. Він забажав купити квіти для моєї матері і, попри всі свої звички, заспокоївся лише тоді, коли вибрав достатньо великий і дорогий букет. Коли ми прийшли до готелю,