Осінній сезон смертей. Андрій Кокотюха
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Осінній сезон смертей - Андрій Кокотюха страница 8
![Осінній сезон смертей - Андрій Кокотюха Осінній сезон смертей - Андрій Кокотюха](/cover_pre117676.jpg)
– Пам’ятаю. А ви пам’ятаєте, що до путчу дев’яносто першого року він був головлітівським цензором і різав геть усе? Між іншим, саме за його доносами авторів двох рукописів посадили за антирадянщину, а шестеро довго не могли влаштуватися на роботу навіть двірниками. Я маю факти, а ми їх досі не оприлюднили. Тепер у нього, бачте, видавництво, що видаватиме європейську класику українською мовою без купюр за триклятущі гранти!
– На прес-конференцію ти з’явився п’яний! Він мав усі підстави викликати міліцію!
– Я випив лише сто п’ятдесят!
– Не важливо, скільки ти тоді випив! Мені, повторюю, набридли ці історії. Все, що сталося вчора, дуже серйозно. Тобі запросто могли пришити справу. Кращого винуватця годі було й шукати… Слідчий мені все пояснив…
– Мудак той слідчий!
– Гаразд, нехай мудак. – Чечель сів на місце, дістав сигарету, закурив. – Ти дорослий чоловік, пишеш добре. Чому я мушу проводити з тобою виховні бесіди? Ми ж не в дитсадку, і я не вихователь.
Я промовчав. Заводитися не хотілося. До того ж із тону начальства я відчував: буря вщухає.
– Що там за історія? – вже спокійніше запитав шеф.
– Яка?
– Ну, з убивством цим… Мені слідчий так нічого й не пояснив…
– А він і мені нічого не пояснив. Я, до речі, думав, що ви знаєте.
– Ні, ми нічого не писали. Повз кримінальну хроніку якось пройшло… Брак інформації…
– Значить, так задумано.
– Угу, задумано. – Шеф, не випускаючи цигарки з пальців, потер скроні, попіл упав на праве плече. – Добре, йди працюй. У Валери там роботи навалом. Справ багато…
Танюха вже сиділа на своєму місці і хвацько стукала по клавіатурі. Зиркнувши на мене, підморгнула по-змовницькому:
– Дістав?
– Ага. Премію.
– Дурень ти. І алкоголік…
– А що гірше?
Танюха поманила мене пальчиком і, коли я нахилився, з серйозним виразом обличчя прошепотіла:
– Алкоголік. Дурень хоч у ліжку старається, пнеться з усієї сили. Хоч якийсь результат є. Алкаші з цього погляду безнадійні.
– Тоді пияцтву – бій! До останнього патрона! – Я підніс угору стиснуту в кулак правицю.
2
– Скажіть, Василь не прийшов іще? Так, дякую… Здоров, це я!
– Добрий день. Ви – це хто?
– Багатий буду, Василю! Шкарада тут.
Тітоньки Коняки не було, коли я повернувся від шефа. Валера дав мені якісь вказівки, сказав, що треба впрягтися в роботу, а то в нього невправка, і теж кудись махнув. Тож я був сам на весь кабінет і міг без зайвих вух поговорити телефоном.
– Правильно