Maģa kara līgava. Edgars Auziņš
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Maģa kara līgava - Edgars Auziņš страница 11
![Maģa kara līgava - Edgars Auziņš Maģa kara līgava - Edgars Auziņš](/cover_pre1376794.jpg)
Viņa apsēdās uz krēsla un sāka ķemmēt matus, bet cik tie bija! Vai arī man tā šķiet pēc frizūras? Man nācās to mest pār plecu, lai izķemmētu galus.
Reiz lasīju, ka meitenes deviņpadsmitajā gadsimtā izmantoja šo otu, lai pat simts reižu izbrauktu cauri saviem matiem, lai tie spīdētu. Nav daudz ko darīt, kāpēc gan nepamēģināt?
– Lapsa, drīz atnesīs brokastis.
"Tas ir brīnišķīgi, pretējā gadījumā es esmu ļoti izsalcis," es pagriezos pret viņu.
"Es uzreiz pasūtīju to mums diviem, es domāju, ka pārbaudīšu, vai jūs gulējat, kad tas atnāks."
– Vai iesim šodien apskatīt cietoksni? – Es nolēmu nekavējoties precizēt. – Vai jūsu plāni ir mainījušies?
– Nē, viss ir spēkā. Man pašam jāiepazīstas ar uzticēto mantu.
Brokastis, ko viņi mums atnesa, bija diezgan sātīgas. Divi drosmīgi biedri ienesa paplātes birojā, nolika tās uz galda un devās prom, cenšoties pārāk neskatīties uz mani. Joprojām būtu! Šajās daļās jauns cilvēks un sieviete. Esmu pārliecināts, ka kļūšu par vietējo slavenību.
Ar lielu prieku ēdu putru ar ievārījumu, man ļoti iepatikās kāds interesants dzēriens, ar ko mani cienāja no rīta: karsta kā tēja, bet ar citrusaugļu notīm.
Krispins deva priekšroku gaļas karbonādei, nevis putrai, un ievārījumu ēda ar bulciņu. Kopīgās brokastīs bija kaut kas īpaši salds. Pēdējos gados no rītiem ēdu reti, biežāk tikai kafiju, un pusdienas jau bija sātīga maltīte, taču bērnībā mamma vienmēr piespieda neaizmirst par pirmās ēdienreizes nozīmi.
Kad ēdiens bija beidzies, Krispins man iedeva savu vakardienas apmetni ar kažokādu, izņēma vēl vienu, cik varu spriest, ar vilka kažokādu, un devāmies ārā salnajā gaisā, kas uzreiz sāka knibināt mūsu seju. un pakļūt zem mūsu drēbēm.
"Vēl viena skaista diena kalnos," sacīja burvis.
Es nesaprotu, vai tas ir joks? Vai arī viņš ir nopietni? Man bija slinkums jautāt, tāpēc klusēju.
Nebijām spēruši pat trīs soļus dziļāk pagalmā, kad pie mums pienāca militārpersona, kuru iepazīstināja kā garnizona priekšnieka vietnieku.
"Tagad es jums visu parādīšu," viņš dedzīgi sacīja, kas tik vienkāršam darbam kā teritorijas izzināšana bija nedaudz pārlieku, bet acīmredzot šeit nebija ko darīt, tāpēc arī šāda izklaide tika uztverta ar entuziasmu.
Mūs ar burvi aizveda pa cietokšņa sienu, lai varētu novērtēt tā platumu un augstumu, kā arī skatu no augšas, tā teikt.
Jāpiebilst, ka platums patiešām bija iespaidīgs. Mēs trīs mierīgi gājām pa to, un tas nemaz nebija pārpildīts. Tas bija no pelēkiem bruģakmeņiem, ļoti kvalitatīvs darbs, kā saka, lai kalpotu gadsimtiem ilgi.
Pēc tam pa ļoti stāviem kāpnēm atkal devāmies lejā pagalmā, tā ka nevarēju vien nodomāt, ka te nebūtu vērts lauzt kaklu.
"Tagad apskatīsim pieejamās telpas," sacīja Rirs Tritū. – Mums ir viss, kas dzīvei nepieciešams!
"Es neredzēju nevienu sievieti," es nevarēju to izturēt. – Vai jums ir sievietes?
"Ir viss, kas jums nepieciešams dzīvei, izņemot sievietes," viņš samulsa. – Iepriekšējais garnizona priekšnieks nevarēja izturēt visu sieviešu rasi. Viņš ieradās šajā cietoksnī pasaules galā pirms divsimt gadiem. Viņi saka, ka vēlāk viņš dažādos veidos "izdzīvoja" pat tās dažas dāmas, kuras šeit bija, un kopš tā laika kontingents ir bijis tikai vīrietis.
– Jā. Tā cilvēki paliek traki,” es nomurmināju zem deguna, bet viņš acīmredzot dzirdēja, jo tik žēlīgi nopūtās, ka es jutos neomulīgi.
Divsimt gadu vientulības! Nezinu, kas notika ar iepriekšējo priekšnieku, bet acīmredzot nekas labs. Varbūt viņu pameta mīļotā vai nodeva sieva, taču viņš visus apkārtējos nolemja savai brīvprātīgai noslēgtībai.
– Man šķiet, ka virtuvē nav pietiekami daudz sieviešu? – ES jautāju.
– Ne tikai tur. "Mēs arī neesam īpaši labas šuvējas," viņš paraustīja plecus. – Jā, un vakaros ir garlaicīgi. Viņi šeit ir ilgi. Jūs pat nevarat noorganizēt deju, jūs nevarat sarunāties, un, nu, vispār…
Es saprotu, kas viņiem “vispār” šeit pietrūkst. Es paskatījos uz Krispinu uz sāniem. Viņš arī izskatījās nedaudz apmulsis. Es nezināju, ka šeit ir tāds klosteris…
– Paskaties, šis ir kādreizējais aušanas cehs. Mašīnas ir saglabājušās, jo tās ir apburtas, bet mēs nezinām, kā tās izmantot.
Es paskatījos apkārt. Patiešām, mašīnas. Es to redzēju televizorā, tas pazibēja manā galvā. Es atceros kaut ko par pavedienu, kas ir jāizlaiž, tad kaut kas cits, īsi sakot, man tas ir jāizdomā.
"Mums tas vēl nebūs vajadzīgs," arī Krispins paskatījās apkārt, "bet mums ir kaut kas jāmaina vietējā dzīvesveidā."
Nākamā telpa, kuru sasniedzām, izrādījās inventāra noliktava. Saimniecībā bija viss nepieciešamais: no spaiņiem līdz kamanām.
"Mēs šeit neveicam daudz uzkopšanas," Rirs Treetovs bija nedaudz kautrīgs, "bet viss, kas mums nepieciešams, ir pienācīgā stāvoklī."
"Jā, es redzu," burvis atbildēja.
Tālāk sekoja staļļi. Šeit stāvēja dīvaina izskata zirgi. Diezgan īss, ar platiem nagiem, biezām krēpēm un astēm. Kopumā viņi bija pinkaini, tas ir vārds, kas ienāca prātā.
"Ak, kalnu skaistules," Krispins pasmaidīja, ieejot iekšā. – Laba šķirne.
Viņš staigāja no stenda uz stendu, glāstīdams zirgu sejas, kaklus un muguru. Viņi klusi pieņēma pieķeršanos.
"Tie ir ļoti mierīgi un izturīgi zirgi," viņš pagriezās pret mani. – Ej samīļot, nav no kā baidīties.
Es netaisījos pieskarties mazajiem dzīvnieciņiem, jo skaidri zināju, ka nekad iepriekš nebiju tiem gājusi klāt, bet pēc uzaicinājuma bija neērti palikt stāvam.
Kautrīgi piegāju pie tuvākā zirga un uzliku roku uz kakla, uzmanīgi izbraucu cauri krēpēm un tā atkal un atkal. Nomierinoša nodarbe, jāatzīst.
Pietiekami parunājuši ar dzīvniekiem, izgājām uz kādu žoga ielenktu vietu. Ar interesi paskatījos apkārt, jo nesapratu, kam tas domāts.
– Mūsu treniņu lauks. Viņi to nožogoja, lai varētu mest nažus un šaut no loka,” skaidroja deputāts. – Nu, praktizē burvju paņēmienus.
Šī milzīgā teritorija ir treniņu laukums? Manuprāt, tas ir neliela stadiona lielumā.
Vīrieši apsprieda dažas īpašības,