Tattoo. Читання по очах. В’ячеслав Васильченко
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко страница 43
![Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко](/cover_pre139309.jpg)
Чекання…
Запрацював ліфт. За кілька секунд відчинився на цьому поверсі. «Народив» хлопчика років десяти. В костюмі та з рюкзаком за плечима. Школярик. Уважно подивився на Лисицю, пройшов повз і зробив кілька кроків з повернутою назад головою. Зупинився біля дверей. Почав відмикати. Але з незнайомця очей не зводив і далі. Стежив. Остерігався. Молодець. Дуже правильно. На життя треба дивитися без рожевих окулярів. І чим раніше почнеш…
– А ти знаєш дядю Олега? – запитав Богдан і кивнув на двері: – Із п’ятдесят дев’ятої квартири.
– Ну, – відповів насторожено хлопчик.
– Ти його давно бачив? – якомога люб’язніше вимовив «вартовий».
– Ні. Днів чотири назад. Кудись біг. Із сумкою. Сумний такий. Я саме до під’їзду підходив. А він вискочив і побіг. Не поздоровкався. Не побачив, мабуть. То завжди руку дає. А тут…
– А який він узагалі? – ухопився за соломинку Лисиця.
– Кла-а-асний, – протягнув хлопчик. – Про тюрму розказував. На гітарі пісні про зону співав… Сумні… Він – як мамині пиріжки.
– Це ж як? – аж відхилився назад професор.
– Справжній, – без роздумів відповів Приймаків сусід. – Нікого більше такого нема. Він про життя багато знає. Яке воно. Не товче нас носом. Як учитель. А пояснює, як старший брат.
– А працює де, не казав? – Лисиця рушив далі золотою жилою, яку відкрив маленький філософ.
– Не знаю, – стенув плечима «свідок». – То в сусідньому дворі пляшки приймав. І макулатуру. А потім наче ніде.
– А хто до нього приходив, не бачив?
– Ні, – покрутив головою хлопчик. – Наче ніхто. А! Раз, правда, діда бачив великого з ним. У дворі говорили. Страшний такий. Як гляне, так утекти хочеться. З ли́сою, наче у Шрека, головою. І вуха стирчать.
– Ясно, – сказав Богдан і зробив крок до «джерела інформації». – А…
– Мені мама з чужими говорити не дозволяє.
Хлопчик застрибнув за поріг, гупнув дверима і брязнув замком. Тепер у безпеці. Ніхто не страшний. Навіть і сам Шрек.
«Мордовцев теж великий, – подумав Богдан. – З бритою головою. І точно вуха стирчать. Гм… Точно Шрек. Він приходив до Приймака? Навіщо? Домовлялися про Кречета? Чи зацінював нового «кандидата» в зяті? Розвідка боєм? Може бути. Щоб навіть донька не знала. Логічно. Чоловіча розмова. Без зайвих вух і очей. Методика правильна».
Ліфт знову спинився. Тепер привіз молоду жінку трошки за тридцять. Струнку, як соломина. І сумну. Конкретно натомлену життям. Вона пройшла повз, ледве тягнучи велику картату сумку. Лисиця провів поглядом. Жінка відімкнула ті ж двері, що й хлопчик.
«Мати, – подумав професор. – А в сумці – пиріжки. Справжні. Чи – борошно й дріжджі. Для справжніх пиріжків».
За хвилину знайомі вже двері відчинилися, жінка визирнула й подивилася на Богдана. Той не відвів