Tattoo. Читання по очах. В’ячеслав Васильченко
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко страница 44
![Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко Tattoo. Читання по очах - В’ячеслав Васильченко](/cover_pre139309.jpg)
– Отож. Але факт знайомства може сказати багато.
– Побазарити хоча б з одним із них… – відвернувся Лисиця, а потім, оживаючи, додав: – Віддавай «булки», та поїхали. Хоч із донею погомонимо. Не вірю я, що вона ні сном ні духом.
– Хтозна. Хоча все виходить на таке.
Марченко подзвонив у двері й пояснив, що хоче. Бабуся відчинила, стала на порозі й узяла рятівний пакет.
– А раніше Олег міг ось так надовго зникнути? – швиденько запитав Ігор, поки «об’єкт» не зачинив дверей.
– Та Господь з вами! – махнула вільною рукою старенька. – Ну, на день та ще й переночувати… Це міг. А так надовго… Я вже й переживаю. Не дай, Боже…
Ця думка прошила обох. Точно! Мовчить. Не з’являється… Цього ще бракувало.
– Та загуляв ваш онук, – видав заспокійливу мантру донкор. – Він же молодий іще. На розум тільки засіяно. Поки зійде. Поки заколоситься… Як не сьогодні, то завтра дзенькне. Чи сам прибіжить. Додому тягне кожного. Ось побачите.
– Ой, синочки, – майже заголосила бабуся, – дай, Боже, щоб ваші слова та… Боюся я. Не доведи, Господи… Кому ж буду потрібна? Хто шматок хліба дасть?
– Ідіть переобідайте і заспокойтесь, – аж ніби підштовхнув стареньку Марченко. Та слухняно розвернулася.
– Хай здоровиться і можеться! – сказав услід Богдан.
– Храни вас, Господь, діточки! – відповіла старенька й зачинила двері.
– Поїхали! – закомандував «київський гість».
Марченко викликав ліфт – і журналісти зникли. Ненадовго, правда. Якщо він усього лиш ліфт. А якщо термінал для телепортації?
Розділ 11. Актор погорілого театру
Ігор знову рушив дворами й маленькими вузькими вуличками. Робив це впевнено і навіть артистично. Лисиця проникся повагою. Схоже, донкор ніколи не чув про поспіх і метушливість. Або очолював команду з їхнього знищення. Принаймні довкола себе.
Уже перед самим поворотом до потрібного будинку їх підрізав чорний «лексус». Без поворотника й моргання аварійкою про вибачення. Ігор різко загальмував і просто… усміхнувся… Сильна людина! Лисиця навіть позаздрив. У нього так виходить не завжди. Є ще куди рости.
Проїхали в арку й опинилися у внутрішньому дворі. Усе забито машинами. Шансів на парковку небагато. Не завжди ж котові й масниця. Хоча – стоп! Пощастило. Одне є. Між «ланосом» і «Сеатом Толедо». Вузеньке, але є. Ігор умостився за раз. Профі! Кількома вправними рухами закинув машину, наче рукою.
– Тільки там дверима обережно, – сказав, «розпрягаючись» і відпускаючи пасок безпеки.
– Не хвилюйся, – заспокоїв Лисиця. – Навчений. Колись на стоянці одна красуня так підперла, що через пасажирські ледве запхався. Свої ж відчиняти – й не рипайся.
– З красунями таке буває.
– Із ними ще й не таке