Dora Thorne. Charlotte M. Brame
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Dora Thorne - Charlotte M. Brame страница 7
![Dora Thorne - Charlotte M. Brame Dora Thorne - Charlotte M. Brame](/cover_pre174554.jpg)
“Majahoidja tütar,” teatas noormees lühidalt. “Ma armastan teda, isa, ja tema armastab mind.”
Noormehe enesekindlus lõi pisut vankuma, kui lord Earle selle vastuse peale südamest naerma puhkes. Ronald oli oodanud kõike muud – tormakaid häbistusi, süüdistusi – kõike, aga mitte seda.
“Sa teed nalja, Ronald,” naeratas ema.
“Ma räägin täiesti tõsiselt,” vastas noormees. “Annaksin siin ilmas kõik – kaasa arvatud enese elu – Dora eest.”
Seepeale katkes lord Earle’i naerupurse ning ta vaatas rangelt peenesse punastavasse näkku.
“Ei,” lausus ta, “tõsiselt muidugi mitte. Sa ei julge ju tahta, et su ema võtaks teenri tütre enesele lapseks. Sinu naljad on kohatud, Ronald. Halb maitse.”
“See pole nali,” vastas poeg. “Meie, Earle’id oleme alati nii kohutavalt tõsised olnud, eks ju? Olen tõotanud abielluda Dora Thorne’iga ning, teie loaga, olen valmis oma sõna pidama.”
Vihapuna hakkas lord Earle’i näkku tõusma, kuid ta talitses oma kannatamatust.
“Igatahes,” vastas ta rahulikult, “oled sa liiga noor, et abiellumisele mõelda. Kui su väljavalitu peaks olema ka mõne hertsogi tütar, peaksin antud juhul igatahes keelduma.”
“Mõne kuu pärast saan kahekümneaastaseks,” sõnas Ronald, “ja ma kavatsen oma sünnipäevani oodata.”
Leedi Earle asetas valge ohtralt kuldsõrmustega ehitud käe poja õlale ja ütles leebelt:
“Mu armas Ronald, ära ägestu. Räägi meile palun, kes on see Dora Thorne?” Ta märkas poja silmanurkades pisaraid sädelemas, poja vapper noor nägu oli liigutav. “Räägi palun,” jätkas ta, “kes ta niisugune on? Kus sa teda nägid? Kuidas ta välja näeb?”
“Ema, ta on väga ilus,” oskas Ronald vaid öelda. “Ta on nii ilus, et hakkad teda kindlasti armastama. Ta on nii võluv ja armas, aga ka hoolas ja ustav. Ma kohtasin teda mõni nädal tagasi aias ja olen sestpeale temaga iga päev kohtunud.”
Lord ja leedi Earle vahetasid pahaseid pilke, mis ei jäänud Ronaldil märkamata.
“Miks sa sellest meile varem ei rääkinud?” küsis isa vihaselt.
“Ma palusin ta kätt, kui ära olite,” vastas noormees. “Ta oli nõus ja mina ootasin ainult, kuni teie külalised lahkuvad ja teil on aega.”
“Kas sa seepärast käidki kogu aeg väljas? Dora Thorne’iga kohtumas?” päris leedi Earle.
“Jah, ma ei saa päevagi ilma temata olla,” oli lihtne vastus. “See oleks nagu päev ilma päikeseta.”
“Kas keegi sellest rumalusest veel teab?” uuris lord Earle vihaselt.
“Ei, võid täiesti kindel olla, isa, ma ei ole kellelegi sellest rääkinud enne teid,” vastas Ronald.
Vanemad vaatasid teda vaikivas hämmingus, segaduses ja jahmunud poja sellisest käigust – ärritatud tema ilmsest rumalusest, ent siiski olid sunnitud imetlema tema ausameelsust, julgust ja sihikindlust. Mõlemad tajusid, et nii mõnedki perepojad oleksid hoolega säherdust armulugu vanemate eest varjanud. Nad olid uhked Ronaldi avameelsuse ja aususe üle, kuigi pidid selle libastumise hukka mõistma.
“Räägi meile sellest, Ronald,” ütles leedi Earle.
Vähimagi kõhkluseta rääkis Ronald neile kogu loo. Hoolimata vanemate pahameelest, pidid mõlemad naeratama, sest lugu oli sedavõrd ilus – armumine, päikesesära, naeratused, pisarad ja lilled. Lord Earle’i sünge nägu mahenes seda kuulates ja ta pani käe poja õlale.
“Ronald,” ütles ta, “me ei saa sinu armastusega päri olla. Aga pea meeles, et tõde oskame me tunnustada. Lõppude lõpuks oli see ju minu viga. Oleksin pidanud teadma, et kui üks sinuvanune noormees omapäi jääb, hakkab ta kindlasti tempe tegema. Sina tegid oma tembu ära. Palun, ei ühtki sõna enam. Keeldun kindlalt ja selgelt oma nõusolekut andmast. Sinu au kohustab sind selle tüdrukuga kohtumised lõpetama. Me räägime sellest mõni teine kord.”
Kui uks noormehe järel sulgus, vaatasid lord ja leedi Earle üksteisele otsa. Leedi nägu oli kahvatu ja ärevil.
“Oh, Rupert,” ohkas ta, “kui vahva ja noobel ta on! Vaene rumal poisike! Kui uhke ta välja nägi, ise säärase tobedusega hakkama saanud. Ma näen ette, et meil saab temaga veel muret olema!”
“Mina seda ei arva,” vastas mees. “Valentine Charteris on peagi siin ja kui Ronald teda näeb, unustab ta oma maavillase kaunitari.”
“Parem talle praegu mitte väga peale käia,” katkestas leedi Earle. “Las ma korraldan selle asja, Rupert. Ma lähen homme aiamajja ja veenan neid tüdrukut minema saatma. Siis võtame Ronaldi endaga välismaale kaasa ja mõne kuuga unustab ta kogu loo.”
Kogu öö painasid õrna Earlescourti emandat kummalised unenäod – segased tumedad hirmud, mis teda kummitasid ega lasknud puhata.
“Palju kurja sünnib sellest,” ütles ta endamisi, “kurja ja muret. Selle kauge vari teeb mu praegugi kurvaks.”
Järgmisel päeval läks leedi aiamajja ja küsis Dora järele. Ta oleks pojale ta süüteo peaaegu andestanud, kui nägi enda ees ilusat naerulohukestega nägu, tumedate juuste vahtu valgel kaelal. See tüdruk oli tõesti võluv ja armas, aga sobimatu – oh kui sobimatu! – leedi Earle’i taolise daami jaoks. See neiu oli veetlev, nagu on veetlev metsikult kasvanud õis. Kuid ei mingeid kombeid, auväärsust, haridust. Ta seisis, punastas, kõnevõimetu “suure emanda” ees.
“Te teate, miks ma teid näha tahan, Dora,” ütles leedi Earle viisakalt. “Minu poeg rääkis meile teie suhetest. Ma tulin teile teatama, et olgu sellel lõpp. Ma ei taha teie tundeid haavata ega teid solvata. Teie enese terve mõistus peab käsu andma, et lord Earle ei saa teid enam kunagi vastu võtta, samuti ei saa mina teid oma tütreks võtta. Me ei räägi teie madalamast sünnipärast ja seisusest. Te ei ole minu pojaga võrdne kasvatuse ja hariduse poolest. Varsti saab ta ka ise sellest aru ja tüdineb teist.”
Dora ei vastanud sõnagi, pisarad voolasid ta säravatest silmadest ning seekord ei pühkinud neid oma suudlustega ära ükski armastaja. Ta ei vastanud ning kui leedi Earle avaldas soovi ta isa näha, jooksis tüdruk minema. Ta ei suutnud rohkem seda juttu kuulata.
“Ma ei teadnud sellest midagi, proua,” ütles tubli majahoidja, kes oli isegi rohkem jahmunud, kui ta isand oli olnud. “Noor Ralph Holt tahab mu tütrega abielluda ja ma lubasin tal tema naiseks saada. Mul polnud ähmast aimugi, et ta üldse tunneb noorhärrat. Dora pole ta nimegi maininud.”
Leedi Earle’i sõjakavalus õnnestus üle kõige julgemate ootuste. Stephen Thorne ja ta abikaasa, ehkki üsna üllatunud, et nende tütrel õnnestus tulevane lord Earlescourt kinni püüda, lubasid tervel mõistusel siiski peale jääda ning taipasid hästi positsioonide ebavõrdsust ja õnnetust, mida niisugune abielu kaasa tooks. Nad lubasid, et on Doraga viisakad ja kenad, ei süüdista ega alanda teda ning lubavad mõnda aega mööda minna, kuniks Ralph Holti kosjad vastu võtavad.
Kui leedi Earle tõusis, pistis ta kahekümnenaelase pangatähe Stephen Thorne’ile pihku ja lausus:
“Te saadate Dora Easthami.