Viies naine. Henning Mankell
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Viies naine - Henning Mankell страница 14
![Viies naine - Henning Mankell Viies naine - Henning Mankell](/cover_pre177824.jpg)
Kell oli pool üheksa, kui ta neid õue ära saatma läks. Ta surus igaühel kätt, võttis vastu tänuavaldusi. Kui viimane auto oli silmist kadunud, läks ta majja tagasi. Magamistoas võttis ta ära paruka ja prillid ning vahetas riided. Haaras vormiriietusega kilekoti ja lahkus toast. Köögis pesi ta teetassid puhtaks. Seejärel kustutas kõik tuled ja võttis oma käekoti.
Üürikese hetke seisis ta liikumatult hämaras leivaahju juures. Kõik oli väga vaikne.
Siis väljus ta majast. Vihma tibutas. Ta istus autosse ja sõitis Ystadi suunas.
Enne keskööd lamas ta juba oma voodis ja magas.
5
Kui Wallander neljapäeva hommikul ärkas, tundis ta end väljapuhanuna. Kõhuhäda oli möödas. Kell kuus tõusis ta üles ja vaatas köögiaknast termomeetrit, mis näitas viite soojakraadi. Rasked pilved katsid taevast. Tänav oli märg. Vihma siiski ei sadanud. Mõni minut pärast seitset jõudis ta politseimajja. Kõik oli hommikuselt vaikne. Mööda koridori oma kabineti poole astudes mõtles ta, kas Holger Erikssonist oli juba midagi teada. Ta riputas jope varna ja istus oma tooli. Tema laual oli paar märkmepaberit. Ebba tuletas talle meelde, et tal oli tänaseks silmaarsti juurde aeg kinni pandud. Ta oli selle unustanud. Samas ta teadis, et see käik oli möödapääsmatu. Tal oli lugemisprille vaja. Iga kord, kui ta liiga kaua silmadega tööd tegi, sai ta peavalu ja tähed muutusid häguseks. Varsti täitub tal 47 aastat. Sellest polnud pääsu. Vanus tuletas end meelde. Teisel märkmepaberil oli kirjas, et Per Åkeson tahab temaga rääkida. Kuna Åkeson oli tavaliselt hommikuti varakult platsis, helistas ta kohe prokuratuuri, mis asus politseimaja teises osas. Talle vastati, et Åkeson on terve päeva Malmös. Wallander pani lipiku kõrvale ja tõi endale tassi kohvi. Siis nõjatus ta sügavalt oma tooli ja püüdis välja mõelda strateegiat, mida ta selle autosalakaubaveo osas peaks ette võtma. Igas organiseeritud kuriteos oli alati üks nõrk koht, üks lüli, mis purunes, kui piisavalt kõvasti suruda. Selleks et politseil oleks vähimatki lootust salakaubitsejatele jälile saada, tuli nimelt see koht üles leida.
Tema mõtteid katkestas telefonihelin. Helistas Lisa Holgersson, nende uus ülemus, kes tervitas teda kojujõudmise puhul.
„Kuidas reis läks?” küsis ta.
„Väga hästi,” vastas Wallander.
„Õpime oma vanemaid paremini tundma,” ütles Lisa Holgersson.
„Ja nemad oma lapsi teise pilguga vaatama,” ütles Wallander.
Lisa Holgersson vabandas kiiruga. Wallander kuulis, kuidas keegi ta tuppa sisenes ja midagi rääkis. Ta mõtles, et Björk poleks küll kunagi küsinud, kuidas ta reis läks. Siis rääkis Lisa Holgersson uuesti torusse.
„Ma olin paar päeva Stockholmis,” ütles ta. „Seal nii hästi ei läinud.”
„Mis nad siis nüüd välja mõtlesid?”
„Ma räägin „Estoniast”. Palju politseinikke hukkus.”
Wallander oli vait. Ta oleks pidanud ise selle peale tulema.
„Võid ette kujutada, milline meeleolu seal valitses,” jätkas Lisa Holgersson. „Kuidas me olekski pidanud seal Politseiameti ja prefektuuride vahelisi probleeme arutama?”
„Eks me kõik ole surma ees ühtviisi kaitsetud,” ütles Wallander. „Kuigi politseinikud võiksid vähem kaitsetud olla. Me oleme ju nii paljut näinud. Arvame, et oleme harjunud. Aga tegelikult ei ole.”
„Läheb üks laev tormiga põhja ja terve Rootsi tunnetab jälle surma lähedust,” ütles Lisa Holgersson. „Nii pikka aega on meil seda justkui eitatud ja keeldutud tunnistamast.”
„Sul on kindlasti õigus. Ehkki ma pole sellele niimoodi mõelnud.”
Lisa Holgersson köhatas hääle puhtaks. Siis rääkis ta edasi.
„Me arutasime koostööprobleeme,” ütles ta, „ja loomulikult ka prioriteetide küsimust, nagu alati.”
„Minu meelest peaksime me kurjategijaid püüdma,” ütles Wallander. „Neid kohtu ette saatma ja hankima piisavalt tõendeid, et nad ka süüdi mõistetaks.”
„Oleks see nii lihtne,” ohkas Lisa Holgersson.
„Ma ei tahaks küll sinu nahas olla,” ütles Wallander.
„Vahel ma kahtlen ise ka,” ütles Lisa Holgersson. Wallander arvas, et sellega on vestlus lõppenud, ent Lisa jätkas.
„Ma lubasin, et sa lähed detsembri alguses Kõrgemasse Politseikooli,” ütles ta. „Nad tahavad, et sa peaksid seal loengu meie suvisest juurdlusest. Nagu ma aru sain, oli see õpilaste endi soov.”
Wallander jahmus.
„Ma ei saa,” ütles ta. „Ma ei suuda suure inimhulga ees seista ja lektorit mängida. Las keegi teine läheb. Martinsson oskab hästi rääkida. Ta isegi tahtis poliitikasse minna.”
„Ma lubasin, et sina lähed,” ütles Lisa Holgersson naerdes. „Küll kõik laheneb.”
„Ma võtan haiguslehe,” ütles Wallander.
„See on alles detsembris,” ütles Lisa. „Me jõuame sellest veel rääkida. Tahtsin tegelikult ainult reisi kohta küsida. Nüüd ma siis tean, et see läks hästi.”
„Jah, ja siin on kõik rahulik,” ütles Wallander. „Ainult üks kadumine. Aga keegi juba tegeleb sellega.”
„Kadumine?”
Wallander rääkis lühidalt oma teisipäevasest jutuajamisest Sven Tyréniga, kes kartis, et Holger Erikssoniga on midagi juhtunud, kuna teda polnud kodus kütteõli vastu võtmas.
„Kui tihti on üldse midagi tõsist juhtunud, kui keegi on kadunud?” küsis Lisa Holgersson. „Mida statistika selle kohta ütleb?”
„Ma ei tea,” vastas Wallander. „Aga väga harva on tegemist õnnetuse või kuriteoga. Eakad või seniilsed inimesed on enamasti lihtsalt ära eksinud. Noorte kadumise taga on tavaliselt vastuhakk vanematele või lihtsalt seiklushimu. Äärmiselt harva on midagi tõsist lahti.”
Wallander mäletas viimast taolist korda. Ta meenutas vastumeelselt kadunud naiskinnisvaramaaklerit, kes leiti mõrvatuna kaevust. See juhtus mõne aasta eest ja kuulus tema politseikarjääri kõige ebameeldivamate kogemuste hulka.
Nad lõpetasid kõne. Wallander oli kindlalt otsustanud, et ei sõida Kõrgemasse Politseikooli loengut pidama. Muidugi oli meelitav, et just teda paluti. Aga soov minemata jätta oli tugevam. Ta lootis, et tal õnnestub enda asemel Martinsson nõusse rääkida.
Wallander süvenes taas autosmuugeldamisse. Otsis mõttes seda nõrka kohta, kust jõugule ligi pääseks. Kui kell sai kaheksa, läks ta jälle kohvi tooma. Kuna tal oli kõht tühi, võttis ta ka paar kuivikut. Kõht tundus juba korras olevat. Ta jõudis just uuesti maha istuda, kui Martinsson koputas ja sisse astus.
„On sul parem?” küsis ta.
„Minuga on kõik korras,” vastas Wallander. „Kuidas Holger Erikssoniga läheb?”
Martinsson