Tüdruk rongis. Paula Hawkins
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Tüdruk rongis - Paula Hawkins страница 10
![Tüdruk rongis - Paula Hawkins Tüdruk rongis - Paula Hawkins](/cover_pre178102.jpg)
Eile õhtul koduteel oli mul paanikahoog. Üks mootorrattur muudkui lisas järsult kiirust, üks punane auto sõitis aeglaselt mööda nagu prostituute noolides ja kaks lapsevankriga naist blokeerisid mu teed. Ma ei saanud neist kõnniteel mööda, seega pidin tänavale astuma ja oleksin äärepealt jäänud auto alla, mis tuli teiselt poolt ja mida ma enne isegi ei näinud. Juht andis signaali ja karjus mulle midagi. Mul jäi hing kinni, süda tagus, tundsin kõhus krampi, nagu siis, kui oled võtnud tableti ja see hakkab kohe mõju avaldama – see adrenaliinisööst, mis ajab sind iiveldama ja põnevile ja tekitab samal ajal hirmu.
Jooksin koju ja majast läbi ja alla raudtee äärde, siis istusin seal, oodates rongi, et see vuraks minust läbi ja võtaks teised hääled kaasa. Ootasin, et Scott tuleks ja mind maha rahustaks, kuid teda ei olnud kodus. Üritasin ronida üle aia, tahtsin mõnda aega teisel pool istuda, seal, kus keegi ei käi. Vigastasin oma kätt, seega läksin majja ja siis tuli Scott ja küsis, mis juhtus. Ütlesin, et pesin nõusid ja pillasin klaasi käest. Ta ei uskunud mind ja ärritus hirmsasti.
Tõusin öösel üles, jätsin Scotti magama ja hiilisin alla terrassile. Valisin ühe numbri ja kuulatasin vastaja häält, algul unest ärganuna vaikne ja siis valjem, ettevaatlik, murelik, ärritunud. Lõpetasin kõne ja ootasin, kas ta helistab tagasi. Ma ei olnud oma numbrit varjanud, nii et arvasin, et ta võiks. Ta ei teinud seda, seega helistasin uuesti ja uuesti ja uuesti. Siis sattusin kõneposti – kõlatu ja asjalik toon, mis lubas tagasi helistada esimesel võimalusel. Mõtlesin helistada tema kabinetti, teemaks järgmine külastusaeg, kuid ma ei uskunud, et nende automaatsüsteem keset ööd töötab, seega läksin tagasi voodisse. Ma ei saanud üldse magada.
Võiksin minna täna hommikul Corly metsa pilte tegema; seal on udune ja pime ja salapärane, sealt peaks häid pilte saama. Mõtlesin, et teeks väikseid kaarte ja vaataks, kas neid saaks äkki Kingly tee kingitustepoodi müüa. Scott ütleb pidevalt, et ma ei pea muretsema töö pärast, et ma peaksin lihtsalt puhkama. Nagu invaliid! Puhkus on viimane asi, mida vajan. Mul on vaja leida midagi, millega päevi täita. Tean, mis juhtub, kui ma seda ei leia.
Doktor Abdic – Kamal, nagu võin teda kutsuda – soovitas mul täna pärastlõunasel seansil päevikut pidama hakata. Oleksin äärepealt öelnud, et ei saa seda teha, sest ei usalda oma meest, ta võib seda lugeda. Aga ei öelnud, sest see tundus Scotti suhtes jube ebalojaalne. Aga see on tõsi. Ma ei saaks kunagi kirjutada üles seda, mida tegelikult tunnen või arvan või teen. Illustreeriv näide: kui täna õhtul koju tulin, oli mu arvuti soe. Scott teab, kuidas kustutada brauseri ajalugu ja mida kõike veel, ta oskab väga hästi oma käike peita, aga ma tean, et panin arvuti kinni, enne kui kodust välja läksin. Ta on jälle mu e-kirju lugema hakanud.
Tegelikult on mul suva, seal pole midagi lugeda. (Palju rämpsposti töövahendusfirmadelt ja Jenny pilatesetunnist küsimas, kas tahan koos temaga neljapäeval minna õhtusöögiklubisse, kus tema ja ta sõbrad teevad kordamööda üksteisele õhtusööki. Ma pigem suren.) Mul on suva, sest Scotti rahustab, et midagi ei toimu, et ma ei tegele millegi keelatuga. Ja see on minu jaoks hea – see on meie jaoks hea –, kuigi see pole tõsi. Ja ma ei saa tõesti tema peale vihastuda, sest tal on piisavalt põhjust kahtlustada. Olen andnud talle minevikus põhjust ja tõenäoliselt teen seda uuesti. Ma ei ole näidisnaine. Ma ei saa olla. Ükskõik kui palju ma teda ka armastan, sellest ei piisa.
Magasin öösel viis tundi, mis on kauem kui viimase aja jooksul tavaliselt, ja imelik on see, et olin väga elevil ja energiline, kui eile õhtul koju jõudsin, ja seda jätkus mitmeks tunniks. Ütlesin endale, et ma ei tee seda uuesti, eriti pärast viimast korda, kuid siis nägin teda ja ma tahtsin teda ja mõtlesin, et miks mitte. Ma ei näe põhjust, miks peaksin end piirama, paljud ju ei piira. Mehed ei tee seda. Ma ei taha kellelegi haiget teha, aga enda vastu peab aus olema, kas pole? See on kõik, mida teen: olen aus oma tegeliku mina vastu, keda keegi ei tunne – ei Scott, ei Kamal, ei keegi.
Pärast eilset pilatesetundi küsisin Taralt, kas ta tahab minuga järgmisel nädalal korra kinno minna ja kas ta oleks nõus mulle katet tegema.
„Kui Scott helistab, kas sa saaksid lihtsalt öelda, et olen sinuga, et olen vetsus ja helistan talle kohe tagasi? Siis helistad mulle ja ma helistan talle ja kõik on korras.“
Tara naeratas, kehitas õlgu ja ütles: „Olgu.“ Ta isegi ei küsinud, kuhu või kellega ma lähen. Ta tahab väga mu sõber olla.
Sain temaga kokku Swani hotellis Corlys, ta võttis meile toa. Peame olema ettevaatlikud, me ei tohi vahele jääda. See oleks talle halb, rikuks ta elu. See oleks katastroof ka mulle. Ma ei taha isegi mõelda, mida Scott teeks.
Pärast ta tahtis, et ma räägiksin, mis juhtus, kui olin noor ja elasin Norwichis. Olin sellele varem vihjanud, kuid eile õhtul tahtis ta üksikasju teada. Midagi ma talle rääkisin, aga mitte tõde. Valetasin, mõtlesin asju välja, rääkisin talle kõiksugu räpaseid asju, mida ta tahtis kuulda. Meil oli väga lõbus. Ma ei tunne end valetamise pärast halvasti ja nagunii ma ei usu, et ta enamikku sellest uskus. Olen üsna kindel, et ka tema valetab.
Ta lamas voodis, vaatas mind, kui riidesse panin, ja ütles: „Seda ei saa enam juhtuda, Megan. Tead isegi, et ei saa. Me ei tohi enam niiviisi jätkata.“ Ja tal oli õigus, tean, et me ei tohi. Me ei tohiks, ei peaks, kuid me jätkame. See ei ole viimane kord. Ta ei ütle mulle ei. Mõtlesin sellest koduteel ja see on asi, mis mulle selle juures kõige rohkem meeldib: võim kellegi üle. See on joovastav.
Olen köögis, avan veinipudelit, kui Scott astub mulle selja taha, paneb käed mu õlgadele, pigistab neid ja küsib: „Kuidas terapeudi juures läks?“ Vastan, et kõik läks kenasti, et me teeme edusamme. Scott on nüüd harjunud, et ta ei kuule minult mingeid üksikasju. Siis: „Kas sul oli eile õhtul Taraga lõbus?“
Et olen Scotti poole seljaga, ei ole kindel, kas ta tunneb päriselt huvi või kahtlustab midagi. Ma ei loe tema häälest midagi välja.
„Ta on väga tore,“ vastan. „Te saaksite hästi läbi. Järgmisel nädalal lähen temaga koos kinno. Võibolla toon ta pärast meile õhtusöögile?“
„Kas mind ei kutsutagi kinno?“ küsib Scott.
„Ole aga lahke,“ ütlen, pöördun ja suudlen teda suule, „aga ta tahab vaadata seda filmi Sandra Bullockiga, nii et …“
„Aitab, aitab! Too ta siis pärast õhtusöögile,“ ütleb Scott ja surub õrnalt oma käed mu alaseljale.
Valan veini ja läheme õue. Istume kõrvuti terrassi servale, varbad murus.
„Kas ta on abielus?“ küsib ta minult.
„Tara? Ei. Vallaline.“
„Peikat pole?“
„Ei usu.“
„Sõbrannat?“ küsib Scott kulmu kergitades ja hakkan naerma. „Kui vana ta siis on?“
„Ma ei tea,“ vastan. „Neljakümne ringis.“
„Ah nii. Ja täiesti üksi? Päris kurb.“
„Mmm … minu arust on ta veidi üksildane.“
„Need üksildased otsivad alati sind üles, kas pole? Tulevad otseteed sinu manu.“