Kuningate heitlus. Teine raamat. George R. R. Martin
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Kuningate heitlus. Teine raamat - George R. R. Martin страница 21
![Kuningate heitlus. Teine raamat - George R. R. Martin Kuningate heitlus. Teine raamat - George R. R. Martin](/cover_pre182817.jpg)
„Just nii, mu isand. Me peame seilama piki rannikut, nii et maa püsiks kogu aeg silmapiiril, kuni jõuame Murdsõra neemeni. Sealt edasi võtame kursi otse üle kitsa mere Braavosele. Mingil juhul ei tohi me sattuda Lohekivi vaateulatusse.”
„Ja kui ikkagi juhtub nii, et te meie vaenlastega kohtute?”
„Kui neil on üks laev, siis lööme nad põgenema või hävitame. Kui neid on rohkem, jääb „Priske Tuul” „Meremurdja” juurde ja kaitseb teda, teised laevad aga astuvad lahingusse.”
Tyrion noogutas. Halvima korral peaks väike „Meremurdja” jälitajate eest minema pääsema. See suurte purjedega väike laev oli kõigist merekõlbulikest sõjalaevadest kiirem – vähemalt tema kapteni väitel. Kui Myrcella kord Braavosesse jõuab, peaks ta olema väljaspool ohtu. Tyrion andis talle ihukaitsjaks kaasa ser Arys Oakhearti ja ta oli palganud braavoslased Myrcellat edasi Päikseodale saatma. Ka isand Stannis kõhkleks Vabalinnadest suurima ja vägevaima viha äratamast. Tee Kuningalinnast Braavose kaudu Dorne’i polnud küll kaugeltki kõige otsem, kuid kindlasti kõige ohutum… Tyrion vähemalt lootis nii.
Kui isand Stannis sellest sõidust teaks, oleks see tema jaoks parim hetk, et oma laevastik meie vastu saata. Tyrion vaatas tagasi, sinna, kus Kärejõgi Mustvee lahte voolas ja tundis kergendust, nähes, et laial rohelisel silmapiiril ei paistnud ühtegi purje. Viimastel luureandmetel seisis Baratheonide laevastik ikka veel ankrus Tormiotsa juures, kus ser Cortnay Penrose surnud Renly nimel piirajatele ikka veel vastu seisis. Samal ajal olid Tyrioni vintstornid juba enam-vähem valmis. Nüüdki tõstsid mehed raskeid kivitahukaid paika, kindlasti teda kirudes, et ta neid pidustuste ajal tööle sunnib. Las kiruvad pealegi. Veel kaks nädalat, Stannis, rohkem pole mul tarvis. Veel kaks nädalat, ja siis on kõik valmis.
Tyrion jälgis, kuidas tema õetütar ülemseitsmiku ette maha põlvitas, et reisiks õnnistust saada. Päikesevalgus langes tema kristallkroonile ja puistas Myrcella ülespööratud näo vikerkaarevärvidega üle. Jõekaldalt kostev kära ei lasknud Tyrionil palveid kuulda. Ta lootis, et jumalatel on teravamad kõrvad. Ülemseitsmik oli paks nagu maja ja veel ülespuhutum ning paljusõnalisem kui Pycelle. Küllalt, vanamees, lõpeta juba ära, mõtles Tyrion ärritatult. Jumalatel on targematki teha, kui sind kuulata, ja minul samuti.
Kui ümin ja pomin viimaks lõppesid, jättis Tyrion „Robi Vasara” kapteniga hüvasti. „Toimetage mu õetütar tervena Braavosesse ja kui te tagasi jõuate, saab teist rüütel,” lubas ta.
Mööda järsku planku alla kaile minnes tundis Tyrion endal tigedaid pilke. Galeer õõtsus kergelt ja liikuv jalgealune pani ta veel rohkem taarutama kui muidu. Vean kihla, et nad tahaksid itsitada. Avalikult ei söandanud seda siiski keegi, ehkki ta kuulis pominaid, mis mattusid puu ja köite riginasse ning veesolinasse sillavaiade ümber. Nad ei armasta mind, mõtles ta. Pole ka ime. Ma olen hästi söönud ja inetu ja nemad kannatavad nälga.
Ta läks Bronni saatel läbi rahvahulga oma õe ja õepoegade juurde. Cersei ei teinud temast väljagi, vaid jagas selle asemel heldelt naeratusi nende ühisele nõole. Tyrion silmitses veetlevat Lancelit, kelle silmad olid sama rohelised nagu smaragdidest kee õe saleda valge kaela ümber, ja naeratas endamisi salalikult. Ma tean su saladust, Cersei, mõtles ta. Tema õde oli viimasel ajal tihti käinud ülemseitsmiku juures, et saada jumalatelt õnnistust eelseisvas võitluses isand Stannisega… vähemalt sellise mulje tahtis Cersei talle jätta. Tegelikult tõmbas Cersei pärast lühikest käiku Baelori Suurde Seitsmekotta selga pruuni rändurimantli ja hiilis kohtuma ühe teatud rändrüütliga, kellel oli tavatu nimi ser Osmund Kettleblack, ja tolle mehe sama ebameeldivate vendade Osney ja Osfrydiga. Lancel oli Tyrionile nende kohta kõik ära rääkinud. Cersei kavatses Kettleblackide abiga palgata endale oma sõjasulaste väe.
Hüva, las punub oma sepitsusi edasi. Cersei oli siis alati palju meeldivam, kui ta arvas, et on Tyrioni üle kavaldanud. Kettleblackid meelitavad teda, võtavad talt raha ja lubavad talle kõike, mida ta soovib, ja miks mitte, kui Bronnile sobisid ka vaskrahad, talle oli iga münt tähtis. Need kolm venda olid sümpaatsed kelmid, tegelikult vilunud rohkem tüssamises kui verelaskmises. Cersei oli osanud endale osta kolm õõnsat trummi; need tegid küll raevukat kõminat, mida ta vajas, kuid nende sees valitses tühjus. Tyrionile tegi see tohutult nalja.
Sarved hakkasid tuututama, kui „Lõvitäht” ja „Emand Lyanna” kaldast eemaldusid ja pärijõge liikusid, et „Meremurdjale” teed teha. Kaldal seisvast rahvamurrust kostsid üksikud tervitushüüded, sama hõredad ja räbalad nagu ülal taevas sõudvad pilved. Myrcella seisis tekil, naeratas ja lehvitas. Tema taga seisis Arys Oakheart, valge mantel lehvimas. Kapten käskis otsad lahti sõlmida ja aerud kandsid „Meremurdja” Musta Kärejõe tugevasse voolu, kus tuul laeva purjed üles paisutas – tavalised valged purjed, mitte Lannisteride vaarikpunased, nagu Tyrion oli nõudnud. Prints Tommen nuttis. „Sa tönnid nagu titt,” sisistas tema vend talle. „Printsid ei tohi nutta.”
„Prints Aemon Loherüütel nuttis päeval, mil printsess Naerys naitus tema venna Aegoniga,” ütles Sansa Stark, „ja kaksikud ser Arryk ja ser Erryk surid, põskedel pisarad, kui nad olid teineteist surmavalt haavanud.”
„Jää vait, muidu lasen ser Merynil sind surmavalt haavata,” kähvas Joffrey oma kihlatule. Tyrion vaatas õe poole, kuid Cersei tähelepanu köitis miski, mida ser Balon Swann talle parajasti rääkis. On ta Joffrey suhtes tõesti nii pime? mõtles kääbus.
Taamal jõel tõmbas „Priske Tuul” aerud sisse ja liugles „Meremurdja” kiiluvees allavoolu. Kõige viimasena tuli „Kuningas Roberti Vasar”, vägevaim alus kuninglikus laevastikus… või vähemalt laevastiku selles osas, mis ei olnud eelmisel aastal koos Stannisega Lohekivile põgenenud. Tyrion oli laevu hoolega valinud, jättes kõrvale kõik need, mille kaptenid võisid – Varyse väitel – olla kaheldava usaldusväärsusega… ent kuna Varyse enda usaldusväärsus oli kaheldav, säilis teatud kartus ikkagi. Ma sõltun liiga palju Varysest, mõtiskles Tyrion. Ma vajan oma keelekandjaid. Kuigi ma ei usaldaks ka neid. Usaldus tapab.
Tema mõtted läksid taas kord Pisinäpule. Pärast seda, kui Petyr Baelish oli Vaevasilla poole teele asunud, polnud temalt mingeid teateid. See ei pruukinud midagi tähendada – või tähendas väga palju. Isegi Varys ei osanud midagi arvata. Eunuhh oli oletanud, et võib-olla oli Pisinäppu teel tabanud mingi õnnetus. Ehk oli ta isegi tapetud. Tyrion oli selle peale põlglikult mühatanud. „Kui Pisinäpp on surnud, siis olen mina hiiglane.” Tõenäolisemalt tõrkusid Tyrellid abieluettepanekule vastu. Tyrion ei saanud seda neile pahaks panna. Mina Mace Tyrelli asemel eelistaksin pigem Joffrey pead piigi otsas kui tema riista minu tütre sees.
Väike laevastik oli lahel juba kaugele eemaldunud, kui Cersei lahkumiseks märku andis. Bronn tõi Tyrioni hobuse ja aitas ta sadulasse. See oli küll Podrick Payne’i ülesanne, kuid nad olid Podi Punasesse Kantsi jätnud. Kõhetu rändsõduri saatel tundis Tyrion ennast märksa kindlamini kui oma kannupoisi seltsis.
Kitsaid tänavaid palistasid linnavahid, kes odavarte abil rahvahulka tagasi hoidsid. Kõige ees, mustades soomussärkides ja kuldkollastes mantlites piigimeeste kiilu tipus, ratsutas ser Jacelyn Bywater. Tema järel tulid ser Aron Santagar ja ser Balon Swann, kes kandsid kuninga lippe – ühel Lannisteride lõvi, teisel Baratheonide kroonitud hirv.
Kuningas Joffrey järgnes neile kõrgel hallil ratsul, kuldne kroon kuldkollastel käharjuustel. Tema kõrval ratsutas Sansa Stark raudjal märal, kordagi vasakule või paremale vaatamata, paksud kastanpruunid juuksed kuukividest peavõrgu alt õlgadele langemas. Neist mõlemal pool ratsutasid kaks Valvkonna rüütlit – Hagijas kuninga paremal käel ja ser Mandon Moore Starki tütrest vasakul.
Nende