Війна з державою чи за державу? Селянський повстанський рух в Україні 1917–1921 років. Колектив авторів
Чтение книги онлайн.
Читать онлайн книгу Війна з державою чи за державу? Селянський повстанський рух в Україні 1917–1921 років - Колектив авторів страница 25
![Війна з державою чи за державу? Селянський повстанський рух в Україні 1917–1921 років - Колектив авторів Війна з державою чи за державу? Селянський повстанський рух в Україні 1917–1921 років - Колектив авторів](/cover_pre213590.jpg)
Повстання і партизанські рейди супроводжувались численними жертвами. Так, у червні 1918 р. на теренах Єлисаветградського повіту загинули 150 великих землевласників[132].
Повстанці нерідко катували своїх жертв. Відомі випадки єврейських погромів[133].
Таким чином, основний склад повстанських загонів утворювали переважно активісти і переконані прихильники опозиційних до уряду Української Держави політичних сил, а також представники маргінальних спільнот – люди, яким нічого було втрачати, або такі, що були здатні все кинути заради помсти, грошей, слави чи в пошуках пригод. Таких людей було відносно небагато. У більшості партизанських груп нараховувалося кількадесят осіб або й того менше – відомо про групи чисельністю 7—10 осіб[134].
Чисельність найбільшого в австро-угорській зоні дислокації протиурядового збройного формування – загону Махна – на початку листопада 1918 р. становила близько тисячі бійців[135].
Чисельність повстанців була значно більшою. Повстання з центром у селі Каніж здійснили близько 700 осіб[136].
Кукавське повстання розпочалося 14 серпня 1918 р. за участі приблизно 200 осіб (загальна кількість учасників, можливо, дорівнювала 10 тис. осіб[137]). Найбільшим було Звенигородське повстання: за різними оцінками, у ньому брали участь від 6 до 40 тисяч осіб[138].
За приблизними підрахунками, загальна кількість повстанців і партизанів в Україні наприкінці літа 1918 р. сягала 80 тисяч осіб[139].
Навряд чи ватажків повстанських загонів 1918 р. можна розглядати як виразників і захисників інтересів селянства, хоча самі себе вони зображали саме такими. Прагнучи повалити уряд і отримати владу, керівники підпілля використовували антиурядові настрої сільського населення. Частина селян розглядала повстанців як знаряддя послаблення або усунення режиму, яким була невдоволена, і надавала їм підтримку. Партизани мали в селах відданих прихильників і «співчуваючих». У певних місцевостях повстанців, можливо, підтримувала більшість селян.
Але водночас багато селян ставилися до діяльності антиурядових загонів без прихильності або й вороже. Часто сила повстанців трималась не стільки на симпатіях населення, скільки на
131
ДАДО. – Ф. 125. – Оп. 5. – Спр. 57. – Арк. 10.
132
Глядковская А. И. Партизанское движение на Юге Украины (Херсонщине) против австро-немецких оккупантов в 1918 г.// Наукові записки Львівського державного університету ім. Івана Франка. – Львів, 1955. – Т. 36. – Серія історична. – Вип. 6. – С. 25.
133
Грациози А. Большевики и крестьяне на Украине. 1918–1919 годы. Очерк о большевизмах, нацонал-социализмах и крестьянских движениях. – М., 1997. – С. 72.
134
Захарченко П. П. Селянська війна в Україні: рік 1918. – К., 1997. – С. 107.
135
Малиновский Б. В. Донесение екатеринославского губернского старосты о действиях отряда Н. Махно (ноябрь 1918 г.) // Вопросы германской истории. – Днепропетровск, 2011. – С. 137, 138.
136
Бондаренко В. Г. Історія новітніх запорожців: вільнокозацький рух на Півдні України (1917–1918 рр.). – Запоріжжя, 2010. – С. 153.
137
Гуменюк К. С. Боротьба трудящих Поділля з австро-німецькими окупантами в 1918 р. // Боротьба за владу Рад на Україні. – К., 1977. – С. 147.
138
ЦДІАЛ. – Ф. 309. – Оп. 1. – Спр. 1198. – Арк. 16; Хмель И. В. Борьба трудящегося крестьянства Украины против внутренней контрреволюции и оккупационного режима в 1918 г. // Годы борьбы и побед. – К., 1983. – С. 77.
139
Солдатенко В. Ф. Українська революція. Історичний нарис. – К., 1999. – С. 540;Тичина В. Є. Боротьба проти німецьких окупантів і внутрішньої контрреволюції на Україні у 1918 році. – Харків, 1969. – С. 105.